Bună dimineața.
Ce mai faceți?
A fost grozav, nu-i așa?
Am fost impresionat de tot ce am văzut.
De fapt, plec. (Râsete)
Au fost trei teme în esența conferinței,
relevante pentru ce vreau să discut.
Una dintre ele e extraordinara dovadă a creativității umane
în toate prezentările de până acum și în lumea de aici,
prin varietatea și gama largă a prezentărilor.
A doua e că ne aflăm în situația că habar n-avem ce va fi în viitor.
N-avem nici cea mai vagă idee despre ce-ar putea ieși.
Mă interesează învățământul, de altfel constat că pe toți îi interesează.
Nu-i așa?
Mi se pare interesant când ești la o petrecere
și spui că lucrezi în învățământ...
De fapt nu prea te duci la petreceri, sincer să fiu,
(Râsete)
dacă lucrezi în învățământ, că nu te invită.
(Râsete)
Și nu te invită niciodată din nou; mi se pare ciudat.
Dar dacă ești invitat și te întreabă cineva cu ce te ocupi
și spui că lucrezi în învățământ, îi vezi cum se albesc la față.
„O, Doamne, de ce eu?” (Râsete)
„Ies și eu o dată toată săptămâna.” (Râsete)
Dar dacă-i întrebi despre educația lor, te pun la perete.
Pentru că e unul din lucrurile la care ținem mult. Am dreptate?
La fel ca religia, banii și alte lucruri.
Sunt deci foarte interesat de educație și cred că toți suntem.
Avem un mare interes personal,
parțial pentru că educația e cea care ne va duce la viitorul greu de imaginat.
Hai ne gândim: copiii care încep școala anul acesta
se vor pensiona în 2065.
Nimeni nu are habar
– în ciuda acestei parade a cunoașterii din ultimele patru zile –
cum va arăta lumea peste 5 ani.
Și totuși trebuie să-i educăm pentru viitor.
Impredictibilitatea aceasta e extraordinară.
Iar a treia parte – suntem totuși de acord cu toții –
sunt capacitățile extraordinare ale copiilor de a inova.
Aseară Sirena a fost o minune, nu-i așa? Ați văzut ce poate să facă.
Excepțională, dar nu atât de excepțională în raport cu vârsta copilăriei.
E o persoană extraordinar de dedicată care și-a descoperit un talent.
Eu afirm că toți copiii au talente extraordinare,
iar noi le risipim, fără milă chiar.
Vreau să vorbesc despre educație și despre creativitate.
Eu afirm că acum creativitatea e la fel de importantă în educație
ca scrisul și cititul, și ar trebui să-i dăm aceeași importanță.
(Aplauze) Mulțumesc.
Asta a fost tot, să știți. Vă mulțumesc. (Râsete)
Așadar, mai am 15 minute... (Râsete)
Păi, m-am născut la... (Râsete)
Am auzit recent o poveste și-mi place s-o spun,
despre o fetiță la ora de desen; avea 6 ani, stătea în spate și desena.
Învățătoarea spunea că fetița nu e niciodată atentă,
dar la orele de desen era.
Uimită învățătoarea s-a dus la ea și a întrebat-o: „Ce desenezi?”
Iar fetița a spus: „Îl desenez pe Dumnezeu.”
Învățătoarea a spus: „Dar nimeni nu știe cum arată Dumnezeu.”
Iar fetița a spus: „O să afle imediat!”
(Râsete)
Când fiul meu avea 4 ani, în Anglia...
De fapt, avea 4 ani oriunde, ca să fiu sincer.
(Râsete)
Dacă e să fim corecți, avea 4 ani oriunde s-ar fi dus.
A jucat în piesa „Nașterea Domnului”. Vă amintiți povestea?
A fost o poveste bună.
Mel Gibson i-a făcut continuarea, poate ați văzut-o:
„Nașterea II”.
În fine, James l-a jucat pe Iosif și ne-am bucurat.
Consideram că e unul din rolurile principale.
Am umplut locul cu „agenți” în tricouri: „James Robinson ESTE Iosif!”
El nu avea nimic de spus, dar știți partea când intră cei 3 regi.
Intră cu daruri, aduc aur, tămâie și smirnă.
Chiar așa s-a întâmplat. Eram în sală și cred că au greșit ordinea.
Că l-am întrebat apoi pe James dacă așa trebuia.
„Da. De ce, am greșit?”
Au schimbat ordinea, zic eu.
Cei trei băieți au intrat
– copii de 4 ani cu șervete pe cap – și au adus niște.
Primul a spus: „Îți aduc aur.”
Al doilea: „Îți aduc smirnă.”
Iar al treilea: „Îți aduc tămâioasă.”
(Râsete)
Vedem în toate astea cum își asumă copiii riscuri.
Și dacă nu știu, tot încearcă.
Am dreptate?
Nu se tem de greșeli.
Nu spun că a greși e totuna cu a fi creativ.
Dar știm că dacă nu ești gata să greșești, nu vei crea niciodată ceva original.
Dacă nu ești gata să greșești.
Până la maturitate majoritatea copiilor pierd acestă calitate.
Ajung să le fie frică să greșească.
Conducem companiile în felul acesta, stigmatizăm greșelile.
Acum în sistemele naționale de învățământ greșelile sunt cel mai rău lucru posibil.
Iar rezultatul e că educăm oamenii să-și piardă capacitățile creative.
Picasso a spus odată că toți copiii se nasc artiști.
Problema e să rămâi artist pe măsură ce crești.
Eu sunt convins că pe măsură ce creștem creativitatea nu apare, ci dispare.
De fapt, dispare în urma educației.
De ce oare?
Am locuit în Stratford-on-Avon până acum 5 ani.
De fapt de la Stratford ne-am mutat la Los Angeles.
Vă imaginați ce tranziție ușoară a fost. (Râsete)
Mai precis locuiam la Snitterfield, lângă Stratford,
unde e locul de naștere al tatălui lui Shakespeare.
Vă vine vreun gând? Mie da.
Nu vă gândeați că Shakespeare a avut un tată, așa e?
Așa e?
Nu vi-l imaginați pe Shakespeare copil, așa e?
Shakespeare la 7 ani.
Eu nu m-am gândit.
Cândva trebuie să fi avut 7 ani și a avut și un profesor de engleză, nu?
(Râsete)
Cât de enervant o fi fost? (Râsete)
„Trebuie să te străduiești mai mult!”
(Râsete)
Îl trimitea tatăl lui la culcare: „Culcă-te ACUM!”
Auzi, pe William Shakespeare.
„Și pune jos creionul!”
„Și nu mai vorbi așa!”
(Râsete)
„Zăpăcești lumea!”
(Râsete)
În fine,
ne-am mutat din Stratford în Los Angeles
și vă vorbesc puțin despre tranziție.
Băiatul meu nu voia să vină – am doi copii, el are 21 acum, fata 16 –
el nu voia să vină în Los Angeles; îi plăcea, dar avea o prietenă în Anglia.
Era dragostea vieții lui. Sarah.
O știa de o lună.
(Râsete)
Dar făcuseră deja a patra aniversare!
E mult o lună când ai 16 ani.
Și era foarte supărat în avion: „N-o să mai găsesc o fată ca Sarah!”
Iar noi ne bucuram, să vă spun sincer, pentru că...
(Râsete)
pentru că mai mult din cauza ei plecam din țară.
(Râsete)
Dar e surprinzător când te muți în SUA și umbli prin lume:
Toate sistemele de învățământ din lume au aceeași ierarhie a materiilor.
Toate, nu contează unde mergi, deși ai crede că diferă.
Primele sunt matematica și limbile, apoi disciplinele umaniste,
iar la coadă sunt artele, peste tot pe Pământ.
Și aproape în orice sistem e o ierarhie în cadrul artelor:
arta și muzica au de regulă un statut mai important decât teatrul și dansul.
Nu există niciun sistem de învățământ unde copiii să învețe zilnic dansul,
așa cum învață matematică.
De ce?
De ce nu?
Cred că e important; și matematica e importantă, dar și dansul.
Copiii dansează mereu dacă au voie. Toți dansăm.
Toți avem un corp, nu? Mi-a scăpat mie ceva?
(Râsete)
Adevărul e că pe măsură ce cresc, îi educăm progresiv de la talie în sus.
Apoi ne concentrăm pe cap.
Mai ales pe o parte.
Dacă ai fi extraterestru și te-ai întreba la ce folosește învățământul public,
concluzia ar fi, luându-te după rezultate, după cine reușește în acest sistem,
cine face totul cum trebuie, cine primește toate laudele, cine sunt câștigătorii,
concluzia ar fi că întregul scop al învățământului public din lume
e să producă profesori universitari.
Nu-i așa?
Ei sunt crema. Am fost și eu unul din ei. Ca să vedeți!
(Râsete)
Îmi plac profesorii universitari,
dar n-ar trebui să-i considerăm realizarea supremă a umanității.
Sunt doar o formă de viață, da? Una din formele de viață.
Dar sunt oarecum ciudați, și o spun cu afecțiune pentru ei.
E ceva ciudat cu profesorii: nu toți, dar mulți trăiesc în capul lor.
Trăiesc acolo sus și puțin într-o parte.
Sunt separați de trup, oarecum la propriu.
Pentru ei, corpul e un mijloc de transport pentru cap.
(Râsete)
Nu-i așa?
E un mod de a-și duce capul la întâlniri.
(Râsete)
Dacă vreți o dovadă reală de experiență extracorporală,
mergeți la o conferință rezidențială a academicienilor seniori,
și veniți la discoteca din ultima seară. (Râsete)
Veți vedea bărbați și femei în toată firea zvârcolindu-se incontrolabil,
fără ritm, (Râsete)
așteptând să se termine ca să meargă acasă și să scrie o lucrare despre asta.
Sistemul nostru de învățământ e clădit pe ideea de aptitudini școlare.
Există un motiv: întregul sistem a fost inventat în toată lumea
– nu existau sisteme publice de învățământ până în secolul XIX –
toate au apărut pentru a fi de folos industrializării.
Așa că ierarhia se bazează pe două idei.
Prima: cele mai folositoare materii pentru muncă sunt cele mai importante.
Probabil la școală ați fost împiedicați cu blândețe să faceți ce vă plăcea,
pe motiv că nu veți găsi serviciu făcând asta.
Corect?
Nu cânta, nu vei fi muzician; nu urma artele, nu vei fi artist.
Sfat nevinovat – acum total greșit!
Toată lumea e cuprinsă de o revoluție.
A doua e aptitudinea școlară, care ne domină viziunea despre inteligență
pentru că universitățile au creat sistemul după propria lor imagine.
Vă dați seama că întreg sistemul public de învățământ e un proces prelungit
de intrare la universitate.
Consecința e că mulți oameni talentați, geniali și creativi, cred că nu-s așa,
pentru că la ce erau buni în școală nu era apreciat sau chiar era stigmatizat.
Nu cred că ne permitem să continuăm pe acest drum.
În următorii 30 de ani, după UNESCO, în lume vor fi mai mulți absolvenți
decât toți absolvenții din trecut.
Și e combinația tuturor lucrurilor despre care am vorbit:
tehnologia și efectele ei asupra muncii,
și demografia cu creșterea explozivă a populației.
Brusc, diplomele nu mai valorează nimic. Nu-i așa?
Când eram student, dacă aveai diplomă, aveai un loc de muncă.
Nu aveai loc de muncă, pentru că nu voiai unul.
Sincer, eu nu voiam unul. (Râsete)
Acum, copiii cu diplome se întorc acasă și continuă cu jocurile video.
Pentru că îți trebuie un master, când înainte era suficientă licența,
și acum îți trebuie și doctorat. E un proces de inflație academică,
care dovedește că întreaga structură educațională ne fuge de sub picioare.
Trebuie să ne revizuim conceptul despre inteligență.
Știm trei lucruri despre inteligență.
1. E diversă. Vedem lumea prin prisma simțurilor:
gândim vizual, prin sunete, chinestezic, abstract, prin mișcare.
2. Inteligența e dinamică.
Dacă considerăm interacțiunile din creier, cum am auzit ieri în câteva prezentări,
inteligența e admirabil de interactivă. Creierul nu e împărțit în compartimente.
Creativitatea, pe care eu o definesc ca proces de creare de idei originale
care au valoare, cel mai frecvent apare din interacțiunea modurilor diferite
de a vedea lucrurile, din prisma disciplinelor diferite.
Există o punte între cele două jumătăți ale creierului, numită „corpus callosum”.
E mai gros la femei.
O completez pe Helen, de ieri - probabil de asta femeile sunt mai bune
la sarcini concomitente. Pentru că sunteți, nu-i așa?
E un morman de cercetări, dar știu din viața personală.
Dacă soția gătește acasă, nu des,
din fericire... (Râsete)
...E bună la anumite lucruri, dar dacă gătește, vorbește și la telefon,
vorbește cu copiii, zugrăvește tavanul, face operații pe cord, aici.
Dacă gătesc eu, ușa e închisă, copiii afară, telefonul în furcă,
dacă ea intră în bucătărie, mă enervez și-i spun:
„Terry, te rog, încerc să fac ochiuri...” (Râsete)
„Lasă-mă-n pace.”
Știți dilema filozofică:
dacă un copac cade în pădure și nimeni nu-l aude, s-a întâmplat?
O țineți minte?
Recent am văzut un tricou pe care scria: „Dacă un bărbat își spune părerea
într-o pădure și nicio femeie nu-l aude, nici atunci n-are dreptate?”
(Râsete)
Al treilea lucru despre inteligență e că e distinctă.
Scriu o carte acum, numită „Epifanie”, bazată pe interviuri
despre cum și-au descoperit unii talentul. Sunt fascinat cum au ajuns la asta.
A pornit de la o discuție cu o femeie extraordinară despre care majoritatea
n-au auzit niciodată: Gillian Lynne. Ați auzit de ea? Unii da.
E coregraf și toți îi cunoașteți munca.
A făcut coregrafia la „Pisicile” și „Fantoma de la Operă”. E minunată.
Făceam parte din comisia „Royal Ballet”, în Anglia, cum se și vede.
(Râsete)
Într-o zi, am luat masa cu Gillian și am întrebat-o:
„Cum ai devenit dansatoare?”
A fost interesant. La școală era fără speranță.
Școala, în anii '30, le-a scris părinților:
„Credem că Gillian are o problemă de învățare”.
Nu se putea concentra, era agitată. Acum am spune că avea ADHD. Nu?
Dar asta era în anii 1930, iar ADHD-ul nu se inventase încă.
Nu era o boală disponibilă. (Râsete)
Oamenii nu știau că o pot avea. (Râsete)
S-a dus să o vadă un specialist. A intrat într-o cameră tapetată cu stejar,
cu mama de mână și a trebuit să stea pe scaun, deoparte.
A stat pe mâini 20 de minute, cât timp doctorul a vorbit cu mama
despre problemele ei de la școală -
că deranja orele, că întârzia cu temele... Copil de 8 ani.
La final, doctorul s-a așezat lângă ea:
„Gillian, am ascultat-o pe mama ta și, vreau să vorbesc cu ea între patru ochi.”
„Așteaptă aici. Ne întoarcem repede.” Au ieșit și au lăsat-o.
Ieșind, el a pornit radioul de pe birou și i-a spus mamei: „Stați și priviți-o”.
În momentul în care au ieșit,
ea era în picioare, mișcându-se pe ritmul muzicii.
Au privit-o câteva minute, iar el s-a întors către mama ei:
„D-nă Lynne, Gillian nu e bolnavă. E dansatoare.
Duceți-o la o școală de dans.” Am întrebat: „Ce s-a întâmplat?”
„M-a dus. Nu-ți pot descrie cât de minunat a fost!
Am intrat într-o încăpere plină de oameni ca mine.
Oameni ce nu puteau sta liniștiți, care trebuiau să se miște ca să gândească.”
Făceau balet, step, jazz, dans modern, contemporan.
Apoi o audiție la Școala Regală de Balet și a devenit dansatoare solo
și a avut o carieră strălucitoare la Royal Ballet.
A absolvit Școala Regală de Balet
și a înființat propria societate: Societatea de Dans Gillian Lynne,
l-a întâlnit pe Andrew Lloyd Webber.
E responsabilă pentru unele dintre cele mai de succes producții
de teatru muzical din istorie, a încântat milioane de oameni.
Și e multimilionară.
Altcineva i-ar fi dat medicamente și i-ar fi spus să se liniștească.
(Aplauze)
Cred că se rezumă la asta: Al Gore a vorbit seara trecută
despre ecologie și de revoluția pornită de Rachel Carson.
Cred că singura speranță pentru viitor e să adoptăm noul concept de ecologie umană,
în care să începem să reclădim concepția despre bogăția potențialului uman.
Sistemul educațional ne-a minat mințile la fel cum minăm planeta:
pentru un anumit produs. Și pe viitor, nu ne va fi de folos.
Trebuie regândite principiile fundamentale după care ne educăm copiii.
Un citat minunat din Jonas Salk:
„Dacă toate insectele ar dispărea de pe Pământ,
în 50 de ani, întreaga viață de pe Pământ ar înceta.
Dacă toate ființele umane ar dispărea de pe Pământ, în 50 de ani
toate formele de viață ar prospera”. Și are dreptate.
TED celebrează darul imaginației umane.
Trebuie să avem grijă să-l folosim cu înțelepciune
ca să evităm unele scenarii discutate.
Vom reuși doar dacă tratăm capacitatea creativă ca pe o comoară, cum și este,
iar pe copii ca pe speranța pe care o reprezintă.
Sarcina noastră e să le educăm întreaga ființă pentru acest viitor.
Apropo, s-ar putea noi să nu-l apucăm, dar ei da.
Treaba noastră e să-i ajutăm să realizeze ceva în el.
Vă mulțumesc din suflet.
(Aplauze)