שלום
קוראים לי סימון.
אתם מכירים את מה שאנשים אומרים כשאתם נלחצים על הבמה,
דמיינו את האנשים בקהל עירומים?
כאילו שהדבר הזה אמור לגרום לכם להרגיש טוב יותר.
חשבתי על זה --
לדמיין את כולכם עירומים בשנת 2018 מרגיש קצת מוזר ולא תקין.
כלומר, אנחנו מתאמצים להעלים דברים מסוג זה,
לכן אנחנו צריכים שיטה חדשה להתמודדות
אם אתם חווים פחד במה.
ואז הבנתי שמה שבאמת הייתי רוצה
זה שאוכל להסתכל עליכם כפי שאתם מסתכלים עלי --
כדי לאזן קצת את העניינים.
אם היו לי הרבה יותר עיניים,
אז כולנו היינו מרגישים בנוח, נכון?
לכן בהכנה לקראת השיחה הזו, הכנתי לעצמי חולצה.
(רשרוש)
(צחוק)
אלה עיניים זזות.
נדרשו לי 14 שעות
ו-227 עיניים זזות להכנת החולצה הזו.
והאפשרות להסתכל עליכם כפי שאתם מסתכלים עלי
היא בעצם רק חצי מהסיבה שהכנתי את זה.
החצי הנוסף הוא שאני יכולה לעשות את זה.
(עיניים זזות מרשרשות)
(צחוק)
אני עושה הרבה דברים בסגנון.
אני מזהה בעיה וממציאה לה מעין פיתרון.
למשל, צחצוח שיניים.
כלומר, זה אחד הדברים שכולנו חייבים לעשות, זה די משעמם,
ואף אחד לא באמת אוהב.
אם היו ילדים בני שבע בקהל,
הם היו צועקים: "כן!"
אז מה אם הייתה לכם מכונה שהייתה יכולה לעשות זאת עבורכם?
(צחוק)
אני קוראת לזה...
אני קוראת לזה "קסדת מברשת השיניים".
(צחוק)
(זמזום זרוע רובוטית)
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
קסדת מברשת השיניים שלי מומלצת ע"י אפס מתוך 10 רופאי שיניים,
והיא בהחלט לא מחוללת מהפכה בתחום רפואת השיניים,
אבל היא לגמרי שינתה את חיי.
כי סיימתי להכין את קסדת מברשת השיניים לפני שלוש שנים
ולאחר שסיימתי להכין אותה,
נכנסתי לסלון שלי והצבתי מצלמה,
וצילמתי סרטון באורך שבע שניות של הקסדה בפעולה.
ועד עכשיו,
זה נשמע כמו אגדה מודרנית טיפוסית
על בחורה שמפרסמת ברשת,
סוחפת את הרשת בסערה,
אלפי גברים נוהרים למדור התגובות
לבקש את ידה בנישואים --
(צחוק)
היא מתעלמת מכולם, פותחת ערוץ יוטיוב
וממשיכה לבנות רובוטים.
מאז יצרתי לעצמי את הפינה הקטנה הזו ברשת
כממציאה של מכונות חסרות-תועלת,
כי כפי שכולנו יודעים,
הדרך הקלה ביותר להיות הכי טובים בתחום שלכם
היא לבחור תחום צר במיוחד.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אני מנהלת ערוץ יוטיוב העוסק במכונות שלי
ועשיתי דברים כמו לספר את השיער בעזרת רחפנים --
(רחפן מזמזם)
(צחוק)
(רחפן מתרסק)
(צחוק)
(רחפן מזמזם)
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
ומכונה שתעזור לי להתעורר בבוקר --
(צלצול)
(צחוק)
(בסרטון: סימון זועקת)
ומכונה שתסייע לי בקיצוץ ירקות.
(סכינים קוצצים)
אני לא מהנדסת.
לא למדתי הנדסה באוניברסיטה.
אבל תמיד הייתי תלמידה שאפתנית במיוחד.
בחטיבת הביניים ובתיכון כל ציון שקיבלתי היה "טוב מאוד",
וסיימתי את הלימודים בראש השכבה שלי.
ומצד שני,
נאבקתי בחרדת ביצוע חמורה מאוד.
הנה אי-מייל ששלחתי לאחי בתקופה ההיא.
"לא תוכל להבין עד כמה קשה לי לספר לך את זה,
להתוודות על זה.
אני כלכך מובכת.
אני לא רוצה שיחשבו שאני טיפשה.
עכשיו אני גם מתחילה לבכות.
לעזאזל."
ולא, לא שרפתי בטעות את הבית של ההורים,
העניין שאני כותבת עליו באי-מייל ומה שאני מודאגת ממנו
הוא שקיבלתי ציון "טוב" במבחן במתמטיקה.
ברור שמשהו קרה בין פה לפה.
(צחוק)
אחד מהדברים שקרו הוא גיל ההתבגרות.
(צחוק)
אכן תקופה מופלאה.
אבל בנוסף,
התחלתי להתעניין בבניית רובוטים,
ורציתי ללמד את עצמי על חומרה.
אבל בניית דברים באמצעות חומרה במיוחד בלימוד עצמי,
זה דבר קשה מאוד.
יש לזה סיכוי גבוה לכישלון
ויותר מזה,
יש לזה סיכוי גבוה לגרום לכם להרגיש טיפשים.
וזה היה הפחד הכי גדול שלי באותה תקופה.
אז המצאתי תוכנית שתבטיח הצלחה במאה אחוז מהפעמים.
עם התוכנית שלי יהיה כמעט בלתי אפשרי להכשל.
וכך במקום לנסות להצליח,
התכוונתי לנסות לבנות דברים שנידונו לכישלון.
ולמרות שלא הבנתי את זה אז,
בניית דברים טיפשיים הייתה בעצם צעד די חכם,
כי ככל שהמשכתי ללמוד אודות חומרה,
בפעם הראשונה בחיי,
לא נאלצתי להתמודד עם חרדת הביצוע שלי.
וברגע שהסרתי מעצמי את כל הלחץ והציפיות,
הלחץ הפך במהרה להתלהבות,
ואפשר לי פשוט לשחק.
לכן כממציאה,
מעניינים אותי הקשיים שמעסיקים אנשים.
אלה יכולים להיות דברים קטנים או גדולים או בינוניים
ומשהו כמו הרצאה של TED מביא איתו סדרה חדשה של בעיות
אותן אני יכולה לפתור.
וזיהוי הבעיה הוא השלב הראשון בתהליך שלי
של בניית מכונה חסרת-תועלת.
לפני שהגעתי הנה,
התיישבתי לחשוב על כמה מהבעיות האפשריות העשויות לצוץ
במהלך ההרצאה הזו.
לשכוח מה לומר.
שאנשים לא יצחקו --
הכוונה אליכם.
או גרוע יותר,
שתצחקו על הדברים הלא נכונים --
זה היה חלק שאפשר לצחוק עליו,
תודה.
(צחוק)
או שכשאני לחוצה, הידיים שלי מתחילות לרעוד
ואני מלאת מודעות-עצמית לגבי זה.
או שהרוכסן שלי היה פתוח במשך כל הזמן הזה
וכולכם שמתם לב ואני לא,
אבל הוא סגור אז הצלחנו לצלוח את הסעיף הזה.
אבל דבר אחד שמלחיץ אותי במיוחד הוא שהידיים שלי ירעדו.
אני זוכרת שכשהייתי ילדה,
והצגתי בבית הספר,
ההערות שלי היו כתובות על דף נייר,
והייתי מציבה מחברת מאחורי הדף
כדי שאנשים לא יוכלו לראות את הדף רועד.
ואני מרצה הרבה.
אני יודעת שחלקכם בקהל אומרים:
"בניית מכונות חסרות-תועלת היא מהנה מאוד,
אבל איך זו בדיוק צורה של עסק?"
ולהרצות זה חלק מזה.
והמארגנים תמיד דואגים לכוס מים על הבמה.
כדי שיהיה לכם מה לשתות כשתהיו צמאים,
ואני תמיד כלכך רוצה לשתות את המים האלה,
אבל לא מעזה להרים את הכוס
כי אז אנשים עלולים לשים לב לכך שהידיים שלי רועדות.
אז מה לגבי מכונה שתגיש לכם כוס מים?
נמכר לבחורה הלחוצה בחולצת העיניים הזזות.
למען האמת, אני צריכה להוריד אותה כי יש לי משהו --
(עיניים זזות מרשרשות)
הו.
(קרקוש)
(צחוק)
אני עדיין לא יודעת איך לקרוא לזה,
אבל לדעתי סוג של "מכשיר סובב ראש",
כי הוא מסובב את הבמה הזו סביבכם
ואפשר לשים עליה כל דבר.
אפשר להשתמש במצלמה; לקבל תמונות של הראש בשלמותו.
כלומר, זו באמת מכונה בעלת אפשרויות מגוונות.
(צחוק)
בסדר, ואני --
אתם יכולים לשים עליו כמה חטיפים, למשל,
אם אתם רוצים.
יש לי כאן מעט פופקורן.
פשוט צריך לפזר אותו מעט ככה.
ואז תרצו --
יש הקרבה מסוימת בשם המדע --
רק קצת פופקורן שנופל על הרצפה.
בואו נעשה את הדרך הארוכה.
(רובוט מזמזם)
(צחוק)
ואז יש לכם יד קטנה.
אם צריך להתאים את הגובה,
פשוט עושים זאת במשיכת כתפיים.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
יש לו יד קטנה.
(יד חובטת)
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
הרגע נחבט לי המיקרופון,
אבל נראה לי שהכל בסדר.
בסדר, אני גם צריכה ללעוס את הפופקורן,
אז אם רק תוכלו, חברים, למחוא כפיים עוד קצת --
(מחיאות כפיים)
ובכן, זה כמו מערכת שמש קטנה לעצמכם,
משום שאני ילדת מילניום,
אני חייבת שהכל יסתובב סביבי.
(צחוק)
חזרה לכוס המים בשבילה אנחנו כאן.
אז כפי שהבטחתי -- כלומר, עדיין --
אין בה אף טיפה,
מצטערת.
אני עדיין צריכה לעבוד על המכונה הזו קצת
כי אני עדיין צריכה להרים את הכוס ולהניח אותה על הבמה,
אבל גם אם הידיים רועדות מעט,
אף אחד לא ישים לב
הודות לתלבושת הציוד המהפנטת הזו.
אם כך הכל בסדר.
בסדר.
(רובוט מזמזם)
(שירה)
הו לא, זה נתקע.
האין זה מנחם שאפילו רובוטים חווים פחד במה לפעמים?
זה פשוט נתקע מעט.
כמה אנושי מצידם.
חכו רגע, בואו נחזור קצת,
ואז --
(כוס נופלת)
(צחוק)
האין זו תקופה נפלאה לחיות בה?
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
ככל שהמכונות שלי עשויות להיראות כהנדסה של הומור סלפסטיק פשטני,
הבנתי שנתקלתי במשהו משמעותי יותר.
אלה ביטויי השמחה והחמלה שנעדרים לרוב מההנדסה,
ועבורי זו הייתה דרך ללמוד על חומרה
בלי הפרעה מצד חרדת הביצוע שלי.
לעיתים קרובות שואלים אותי אם אי פעם בכוונתי לבנות משהו מועיל,
ואולי יום אחד אבנה.
אך מנקודת המבט שלי,
כבר בניתי.
כי יצרתי לעצמי את העבודה הזו
וזה משהו שלא הייתי יכולה לתכנן מראש,
או שהייתי יכולה --
(מחיאות כפיים)
וזה משהו שלא הייתי יכולה לתכנן מראש.
במקום זאת זה קרה רק משום שהתלהבתי ממה שעשיתי,
וחלקתי את ההתלהבות הזו עם אנשים אחרים.
עבורי זה היופי האמיתי בבניית דברים חסרי-תועלת,
מפני שזו ההכרה
בכך שלא תמיד יודעים מהו הפיתרון הטוב ביותר.
וזה מכבה את הקול הזה בראש
שאומר לכם שאתם יודעים בדיוק כיצד עובד העולם.
ואולי קסדת מברשת שיניים היא לא התשובה,
אבל לפחות שאלתם את השאלה.
תודה.
(מחיאות כפיים)