Znam da se TED vrti oko velikih stvari,
ali želim vam pričati o nečemu jako malom.
Tako malome da se sastoji od jedne riječi.
Riječ je "autsajder".
To je jedna od mojih najdražih riječi jer je tako bukvalna.
Mislim, to je osoba koja se na nekin način zakasnila uklopiti.
Ili osoba koja se loše uklapa.
Ili ova: "osoba koja se loše prilagođava
novim situacijama i okolinama."
I sama sam autsajder.
I ovdje sam u ime svih autsajdera u ovoj prostoriji,
jer nikada nisam jedina.
Ispričat ću vam priču autsajdera.
Negdje u ranim 30-ima
san da postanem spisateljica došao mi je na vrata.
Zapravo, došao mi je u sandučić
u obliku pisma u kojem je pisalo da sam osvojila veliku književnu nagradu
za kratku priču koju sam napisala.
Ta kratka priča govorila je o mom životu kao plivačice
i o mom lošem obiteljskom životu
te malo o tome kako zbog tuge i gubitka možete izgubiti razum.
Nagrada je bila putovanje u New York i susret s poznatim urednicima i agentima
te ostalim piscima.
To je baš bilo ostvarenje sna mladog pisca, zar ne?
Znate li što sam učinila tog dana kada sam primila pismo?
Zato jer sam takva,
stavila sam pismo na stol u kuhinji,
natočila si veliku čašu votke
s ledom i limetom
i cijeli dan sam sjedila u donjem rublju
te samo buljila u pismo.
Razmišljala sam kako sam si do sada već upropastila život.
Tko sam ja da idem u New York
i pretvaram se da sam pisac?
Tko sam ja?
Reći ću vam.
Ja sam autsajder.
Poput mnoge druge djece,
potekla sam iz nasilne obitelji
od koje sam jedva živa pobjegla.
Imala sam već dva propala braka iza sebe.
Ne jednom, već dva puta sam odustala od faksa,
a možda i tri puta, ali neću vam pričati o tome.
(Smijeh)
Bila sam i na odvikavanju od droge.
Dva puta sam bila u zatvoru.
Znači, sad sam na pravoj pozornici.
(Smijeh)
No, pravi razlog zašto mislim da sam autsajder
je taj što je moja kćer umrla istog dana kada se i rodila
i još nisam naučila kako živjeti s time.
Nakon smrti svoje kćeri, dugo sam bila beskućnik,
živjela sam ispod nadvožnjaka,
u stanju duboke tuge i gubitka,
s čime se neki od nas susreću.
Možda i svi mi, ako živite dovoljno dugo.
Znate, beskućnici su najhrabriji autsajderi
jer počnu kao i svi mi.
Vidite, nisam se uklopila ni u jednu kategoriju koja postoji:
kćer, supruga, majka, učenica.
A san da budem spisateljica
bio je poput knedle u grlu.
Zapravo sam protivno sama sebi sjela na avion
i odletjela u New York
gdje su bili pisci.
Kolege autsajderi, već vidim kako zračite.
Točno znam tko ste.
Isprva biste uživali.
Možete odabrati tri poznata pisca koja želite upoznati
i oni bi ih našli i doveli.
Odsjeli biste u Gramercy Park Hotelu,
gdje kasno navečer pijete viski
sa super, pametnim i elegantnim ljudima.
I možete se pretvarati da ste i vi super i pametni i elegantni.
I upoznate hrpu urednika, pisaca i agenata
na jako otmjenim ručkovima i večerama.
Pitajte me koliko otmjenima.
Publika: Koliko otmjenima?
Sada priznajem: ukrala sam tri platnene salvete
(Smijeh)
iz tri različita restorana.
I sakrila sam jelovnik u hlače.
(Smijeh)
Samo sam htjela neke suvenire da, kad dođem kući,
vjerujem da mi se to stvarno dogodilo.
Znate?
Autorice koje sam htjela upoznati
bile su Carole Maso, Lynne Tillman i Peggy Phelan.
One nisu bile poznate, najprodavanije spisateljice,
ali meni su bile divovi među spisateljicama.
Carole Maso napisala je knjigu koja je postala moja Biblija umjetnosti.
Lynne Tillman omogućila mi je da vjerujem
da moje priče mogu biti dio svijeta.
Peggy Phelan podsjetila me
da moj mozak može biti važniji od mojih sisa.
Nisu bile popularne spisateljice,
ali svojim su pričama krčile put
u popularnoj književnosti,
kao što voda prodire Grand Canyonom.
Zamalo sam umrla od sreće
što sam se družila s te tri spisateljice starije od 50 godina.
A razlog zašto sam skoro umrla od sreće je taj
što nikada nisam osjetila takvu sreću.
Nikada nisam bila na takvom mjestu.
Moja majka nikada nije išla na faks.
I moja kreativna karijera je do tada
bila mala, tužna i nepokretna.
Zato sam prvih noći u New Yorku htjela tamo umrijeti.
Mislila sam, "Ubijte me sada. Dobro sam. Ovo je prekrasno."
Neki od vas ovdje će razumjeti što se sljedeće dogodilo.
Prvo su me odveli u urede Farrar, Straus i Girouxa.
Farrar, Straus i Giroux su mi bili izdavači iz snova.
Mislim, objavili su knjige T. S. Elliota i Flannery O'Connor.
Glavni urednik me posjeo i dugo razgovarao sa mnom,
pokušavajući me uvjeriti da mogu napisati knjigu
o svom životu kao plivačice.
Znate, poput memoara.
Cijelo vrijeme kada je pričao,
ja sam sjedila, smiješila se i kimala glavom poput idiota,
ruku prekriženih na prsima,
bez da sam ispustila ijedan jedini zvuk.
Na kraju me samo potapšao po ramenu,
poput trenera plivanja.
Poželio mi je sreću,
dao mi nekoliko knjiga
i otpratio me do vrata.
Zatim sam bila u uredima W. W. Nortona
i mislila sam da će me izbaciti iz zgrade
zato jer sam nosila marte.
No, to se nije dogodilo.
U Nortonovim uredima
osjećala sam se kao da sam posegnula prema noćnom nebu i dotakla mjesec,
dok su zvijezde ispisivale moje ime preko cijelog svemira.
Toliko mi je to bilo nevjerojatno.
Shvaćate?
Njihova glavna urednica, Carol Houck Smith,
unesla mi se u lice svojim velikim, svijetlim, divljim očima
i rekla "Pa onda mi pošalji nešto. Odmah!"
Sada bi većina ljudi, pogotovo TED ljudi,
otrčala do sandučića, zar ne?
Trebalo mi je više od desetljeća da uopće zamislim
kako nešto stavljam u kuvertu i lijepim markicu.
Posljednje večeri
održala sam čitalačku večer u Nacionalnom klubu poezije.
Na kraju večeri prišla mi je
Katharine Kidde iz izdavačke kuće Kidde, Hoyt & Picard,
rukovala se sa mnom
i odmah mi na licu mjesta ponudila da me zastupaju.
Stajala sam tamo i sve je utihnulo na trenutak.
Je li vam se to ikada dogodilo?
Zamalo sam počela plakati
jer su svi u prostoriji bili tako lijepo obučeni,
a sve što sam ja uspjela reći bilo je:
"Ne znam. Moram razmisliti o tome."
Rekla je "U redu onda." i otišla.
Sve te raširene ruke preda mnom, ona mala tužna knedla u mom grlu...
Pokušavam vam reći nešto o ljudima poput mene.
Autsajderi - ne znamo uvijek kako se nadati ili reći "da",
ili odabrati nešto odlično,
čak i kad nam je pred nosom.
To je sram koji nosimo.
Sram zbog toga što želimo nešto dobro.
Sram zbog toga što osjećamo nešto dobro.
Sram jer zapravo ne vjerujemo da zaslužujemo biti u istoj sobi
s ljudima kojima se divimo.
Da mogu, vratila bih se u prošlost i poučila samu sebe.
Bila bih poput onih žena starijih od 50 godina koje su mi pomogle.
Naučila bih se kako željeti stvari,
kako se zauzeti za to, kako ih zatražiti.
Rekla bih, "Ti!" Da, ti! I ti pripadaš ovdje."
Svjetlost pada na sve nas
i nismo ništa jedni bez drugih.
Umjesto toga, odletjela sam natrag u Oregon
i dok sam gledala kako se pojavljuje zimzeleno drveće i kiša,
pila sam bočice onog "žalim samu sebe" napitka.
Razmišljala sam, ako sam spisateljica, onda sam neka autsajder spisateljica.
Što želim reći,
vratila sam se u Oregon bez dogovora za knjigu,
bez agenta
i samo s puno uspomena u glavi i srcu
kako sam sjedila tako blizu
tih prekrasnih pisaca.
Sjećanje je bila jedina nagrada koju sam si dopustila.
No, kod kuće, u mraku,
ponovno u donjem rublju,
mogla sam čuti njihove glasove.
Govorili su, "Nemoj slušati nikoga tko te pokušava ušutkati
ili promijeniti tvoju priču."
Govorili su, "Ispričaj priču koju samo ti možeš ispričati."
Govorili su, "Ponekad je pričanje priče
ono što ti spasi život."
Kao što vidite, ja sam žena starija od 50.
I ja sam spisateljica.
I majka.
I postala sam učiteljica.
Pogodite tko su mi najdraži učenici.
Iako se to nije dogodilo onda
kada je ono pismo iz snova došlo u moj sandučić,
napisala sam memoare
nazvane "Kronologija vode."
U njima se nalaze priče o tome koliko puta sam se morala uzdići
iz ruševina svojih odabira,
priče o tome kako su svi oni neuspjesi bili samo jako čudni prolazi
do nečega prekrasnog.
Sve što sam trebala je ispričati tu priču.
U većini kultura postoji mit da treba slijediti svoje snove.
Zove se putovanje junaka.
No, ja više volim drugi mit,
koji je malo drugačiji od ovoga
ili je povezan s time.
Zove se mit autsajdera.
Ide ovako:
čak i u trenutku neuspjeha,
upravo tada, vi ste prekrasni.
Ne znate to još,
ali imate sposobnost da se beskonačno
obnavljate.
To je vaša ljepota.
Možete biti pijanac,
možete biti žrtva nasilja,
možete biti bivši zatvorenik,
možete biti beskućnik,
možete izgubiti sav novac, ili posao, ili muža,
ili ženu ili, najgore od svega,
dijete.
Možete čak izgubiti i razum.
Možete nepomično stajati usred svog neuspjeha
i još uvijek ću vam reći,
vi ste prekrasni.
Zaslužujete da se vaša priča čuje
jer vi, vi rijetki i izvanredni autsajder,
vi nova vrsta,
jedini ste u prostoriji
koji možete ispričati priču
samo onako kako vi to možete.
A ja ću slušati.
Hvala vam.
(Pljesak)