Tudom, hogy a TED nagy dolgokról szól,
de én most valami nagyon apróról szeretnék beszélni nektek.
Ami annyira kicsi, hogy csupán egy szó.
Ez a szó pedig a "kallódó".
Ez az egyik kedvenc szavam, mert teljesen egyértelmű.
Úgy értem, hogy ez egy ember, aki valahogy elkallódott a többitől.
Vagy egy ember, aki kallódik a többi között.
Vagy: "Valaki, aki rosszul alkalmazkodik
az új helyzetekhez és környezetekhez."
Én egy dokumentáltan igazolt kallódó vagyok.
És most értetek vagyok itt, a többi kallódóért a szobában,
mert soha nem én vagyok az egyetlen.
Elmondom nektek egy kallódó történetét.
Amikor úgy a 30-as éveim elején jártam,
az az álmom, hogy íróvá váljak, egyszer csak a küszöbömön állt.
Vagyis a postaládámba érkezett
egy levél formájában, miszerint megnyertem egy nívós irodalmi pályázatot
egy novellával, amit írtam.
A novella az akkori életemről szólt, amikor versenyszerűen úsztam,
és a szörnyű otthoni helyzetemről.
És egy kicsit arról is, hogy a gyász és a veszteség hogyan őrjíthet meg valakit.
A díj egy New York-i utazás volt, ahol ismert szerkesztőkkel és ügynökökkel,
és más írókkal találkozhattam.
Lényegében egy valóra vált álom annak, aki író akar lenni, ugye?
Tudjátok, mit csináltam, amikor a levél megérkezett?
Mivel én én vagyok,
letettem a levelet a konyhaasztalra,
öntöttem magamnak egy óriási pohár vodkát
jéggel és citrommal,
és csak ültem ott az alsóneműmben egy teljes napig,
csupán a levelet bámulva.
Az összes dolog végigfutott a fejemen, amikkel már elszúrtam az életemet.
Ki a franc voltam én, hogy New Yorkba menjek,
és igazi írónak tettessem magam?
Ki voltam én?
Elmondom nektek.
Én egy kallódó voltam.
Mint megannyi másik kölyök,
én is egy bántalmazó családból származom,
amiből épphogy sikerült megmenekülnöm.
Már túl voltam két kapitálisat bukott házasságon.
Kibuktam az egyetemről, nem egy, hanem két alkalommal,
és talán egy harmadik alkalommal is, amit nem fogok veletek megosztani.
(Nevetés)
És már egy rehabon is túl voltam drogfüggőség miatt.
És két gyönyörű nyaralást is töltöttem már börtönben.
Szóval jó színpadon állok.
(Nevetés)
De az igazi ok, amiért azt gondolom, hogy egy kallódó voltam,
az amiatt volt, hogy a lányom a születése napján meghalt,
és nem sikerült rájönnöm, hogyan tudnék ezzel együtt élni.
Azután, hogy a lányom meghalt, hosszú ideig hajléktalanként éltem
egy aluljáróban,
akár egy zombi, intenzív gyász és veszteség uralkodott el rajtam,
amivel néhányunknak meg kell küzdenie élete során.
Talán mindannyiunknak, ha elég ideig maradunk életben.
Tudjátok, a hajléktalanok a leghősiesebb kallódók közöttünk,
mert ők is közöttünk kezdenek.
Mint látjátok, én kallódtam nagyjából az élet összes terén:
gyermek, feleség, anya, tanuló.
És az álom, hogy íróvá váljak,
apró, szomorú kavicsként szorította a torkomat.
Lényegében önmagammal kellett megküzdenem, hogy felszálljak a gépre,
és elrepüljek New Yorkba,
ahol az írók élnek.
Kallódó bajtársaim, szinte látom, ahogy felvillanyozódtok.
Egyből észreveszlek titeket.
Először szerettétek volna.
Kiválaszthattál három híres írót, akivel találkozni szerettél volna,
ezek a fickók pedig megtalálták őket neked.
A Gramercy Park Hotelban szállásoltak el,
ahol éjszakába nyúlóan iszogathattad a skót whiskyt
menő, értelmes és felvágós emberek társaságában.
És megkaptad az alkalmat arra, hogy te is eljátszd a menőt, értelmeset és felvágóst.
És találkozhattál egy rakás szerkesztővel, íróval és ügynökkel
nagyon, nagyon flancos ebédek és vacsorák alatt.
Kérdezzétek meg, mennyire volt flancos.
Közönség: Mennyire volt flancos?
Lidia Yuknavitch: Beismerek valamit: Elloptam három vászonszalvétát --
(Nevetés)
három különböző étteremből.
És egy menüt lecsúsztattam a gatyámba.
(Nevetés)
Csak pár emléket akartam, hogy miután hazaértem,
el tudjam hinni, hogy tényleg megtörtént velem.
Értitek?
A három író, akivel találkozni akartam,
az Carole Maso, Lynne Tillman és Peggy Phelan volt.
Ők nem voltak híres, kelendő írók,
de számomra ők voltak az írónői titánok.
Carole Maso írt egy könyvet, ami később a művészbibliámmá vált.
Lynne Tillman megadta az engedélyt, hogy higgyek
abban, hogy a történeteim egyszer majd a világ részévé válhatnak.
És Peggy Phelan emlékeztetett arra,
hogy talán az agyam sokkal értékesebb, mint a melleim.
Ők nem voltak felkapott írók,
hanem utat vágtak a felkapott írók közt
a történeteikkel a testükről,
kicsit úgy, ahogy a víz formálta a Grand Canyont.
Az öröm épphogy el nem pusztított,
hogy időt tölthettem ezzel a három, 50 fölötti írónővel.
És az ok, hogy az öröm majdnem elpusztított, az az,
hogy soha nem ismertem még ehhez fogható örömöt.
Soha nem jártam ahhoz fogható szobában.
Az édesanyám sosem járt egyetemre.
És a kreatív karrierem addig a pontig
egy kicsi, szomorú, halva született dolog volt.
Szóval azokon az első estéken New Yorkban meg akartam halni.
Úgy éreztem, "Megölhettek. Én jól vagyok. Ez csodálatos."
Néhányotok itt a teremben majd megérti, mi történt ezután.
Először elvittek a Farrar, Straus és Giroux irodáiba
A Farrar, Straus és Giroux volt a mega-álom kiadóm.
Úgy értem, T.S. Eliot és Flannery O'Connor is ott volt publikálva.
A főszerkesztő hapsi leültetett, és sokáig beszélt velem,
megpróbált meggyőzni, hogy van bennem egy könyv,
ami az életemről szól úszóként.
Tudjátok, afféle emlékirat.
Az egész idő alatt, amíg ő beszélt hozzám,
én csak ültem, mosolyogva és bólogatva, mint egy idióta,
a karjaim összekulcsolva a mellkasomon,
és semmi, semmi, semmi nem jött ki a torkomon.
Szóval a végén vállon veregetett,
ahogy egy úszóedző tenné.
És sok sikert kívánt,
és adott nekem néhány könyvet ingyen,
és végül kikísért.
Azután a W.W. Norton irodáiba vittek engem,
ahol biztos voltam benne, hogy kikísérnek az épületből,
csak mert Doc Martens-bakancsot viselek.
De ez nem történt meg.
Az, hogy a Norton-irodában lehettem,
olyan volt, mint éjszaka az égbe nyúlni és megérinteni a holdat,
miközben a csillagok a nevedet varrják bele a világegyetembe.
Úgy értem, ennyire volt nagy dolog ez nekem.
Értitek?
Az ő főszerkesztőjük, Carol Houck Smith
előrehajolt, bele az arcomba azokkal a gombszerű, fényes, vad szemeivel
és azt mondta, "Nos, akkor küldj nekem valamit, azonnal!"
Nos, a legtöbb ember, különösen a TED emberek,
azonnal szaladtak volna a postafiókjukhoz, igaz?
Nekem több, mint egy évtizedbe telt csak az, hogy elképzeljem,
hogy valamit egy borítékba rakjak, és megnyaljam a bélyeget.
Az utolsó estén
tartottam egy nagy felolvasást a Nemzeti Költészeti Klubban.
És a felolvasás végén
Katharine Kidde a Kidde, Hoyt & Picard Irodalmi Ügynökségtől
egyenesen hozzám jött, megrázta a kezem,
és reprezentációt ajánlott fel nekem, ott a helyszínen.
Csak álltam ott, kissé megsüketülve.
Veletek már történt ilyesmi?
Majdnem sírva fakadtam,
mert minden egyes ember a szobában gyönyörűen volt felöltözve,
és az egyetlen dolog, ami kijött a számon:
"Nem tudom. Gondolkoznom kell rajta."
És ő azt mondta, "Rendben", és elsétált.
Mindenki tárt karokkal fogadott,de az az apró, szomorú gombóc a torkomban...
Amint látjátok, próbálok valamit elmondani az olyan emberekről, amilyen én vagyok.
Kallódó emberek -- mi nem mindig tudjuk, hogyan reméljünk, hogyan mondjuk igent,
vagy hogyan válasszuk a nagy dobást,
még akkor sem, amikor az éppen előttünk van.
Ezt a szégyent cipeljük magunkkal.
Szégyelljük, hogy valami jót akarunk.
Szégyelljük, hogy valami jót érzünk.
Szégyelljük, hogy nem igazán hisszük, hogy megérdemeljük, hogy egy szobában legyünk
azokkal az emberekkel, akikre felnézünk.
Ha tudnék, visszamennék az időben, és edzeném magam.
Pontosan olyan lennék, mint azok az 50 év feletti nők, akik nekem segítettek.
Megtanítanám magamnak, hogyan akarjak dolgokat.
hogyan álljak ki magamért, hogyan kérjem őket.
Azt mondanám: "Te! Igen, Te! Te is a szobába tartozol!"
A ragyogás mindannyiunkban benne van,
és senkik vagyunk egymás nélkül.
Ehelyett visszarepültem Oregonba,
és ahogy néztem az örökzöldeket és az esőt visszatérni a látképbe,
megittam megannyi apró üveges "sajnáltasd magad", amit a repülőn adtak.
Arra gondoltam, hogy ha író volnék, akkor én egy kallódó író volnék.
Amit mondani próbálok, az az,
hogy visszarepültem Oregonba könyvajánlat nélkül,
ügynök nélkül,
csupán a fejemet és szívemet megtöltő emlékekkel
arról, hogy milyen közel ülhettem
azokhoz a csodálatos írókhoz.
Az emlék volt az egyetlen díj, amit megengedtem magamnak.
És mégis, otthon a sötétben,
ismét a fehérneműmben,
még mindig hallottam a hangjukat.
Azt mondták: "Ne hallgass senkire, aki megpróbál elhallgattatni,
vagy megváltoztatni a történetedet."
Azt mondták: "Adj hangot a történetnek, amit csakis te tudsz elmondani."
Azt mondták: "Néha a történet elmondása
az a dolog, ami megmenti az életedet."
Most én vagyok, amint látjátok, a nő 50 felett.
És én egy író vagyok.
És én egy anya vagyok.
És én egy tanárrá váltam.
Kitaláljátok, kik a kedvenc tanítványaim?
Habár nem azon a napon történt,
amikor a levél megérkezett a postaládámba,
végül írtam egy emlékiratot,
"A víz kronológiája" a címe.
Arról szól, hogy hányszor kellett újra kitalálnom, ki is vagyok,
a saját döntéseim romjaiból,
történetek arról, hogy a látszólagos bukásaim csupán cefetül fura
portálok voltak valami igazán csodálatos felé.
Az egyetlen, amit tennem kellett, az volt, hogy hangot adjak a történetnek.
A legtöbb kultúrában egy mítosz veszi körül az álmaid követését.
Úgy hívják: a hős ösvénye.
De én jobban szeretek egy másik mítoszt,
ami ettől egy kicsit oldalra,
vagy alatta van.
Úgy nevezik: a kallódók mítosza.
És így szól:
Még a bukásod pillanatában is,
éppen akkor, csodálatos vagy.
Még nem tudod,
de megvan a képességed arra, hogy újraépítsd önmagad
végtelenszer.
Ez a te csodád.
Alkoholista lehetsz,
túlélője lehetsz durva bánásmódnak,
lehetsz egy ex-elítélt,
lehetsz hajléktalan,
elvesztheted minden pénzedet, vagy a munkád, vagy a férjedet,
vagy a feleségedet, vagy a legrosszabbat mind közül,
a gyermekedet.
Még az elmédet is elvesztheted.
Állhatsz a bukásaid kellős közepén,
és mégis, én azért vagyok itt, hogy elmondjam neked,
te csodálatos vagy.
A te történeted megérdemli, hogy hallják,
mert te, te ritka és rendkívüli kallódó,
te új faj,
te vagy az egyetlen a teremben,
aki képes elmondani a történetet
azon a módon, ahogy csakis te vagy képes.
És én meghallgatom.
Köszönöm.
(Taps)