Jag vet att TED handlar om en massa stora saker,
men jag vill prata med er om något väldigt litet.
Så litet att det är ett enda ord.
Ordet är "missanpassad."
Det är ett av mina favoritord eftersom det är så bokstavligt.
Jag menar, det är en person som liksom missade att passa in.
Eller en person som passar in dåligt.
Eller så här: "en person som är dåligt anpassad
till nya situationer och omgivningar."
Jag är medlem av de missanpassade.
Och jag är här för alla de andra missanpassade i rummet,
för jag är aldrig den enda.
Jag ska berätta om en missanpassad.
När jag var lite över 30
landade drömmen om att bli författare
på min tröskel.
Den kom faktiskt i brevlådan
i form av ett brev som sa att jag vunnit ett stort litterärt pris
för en novell jag skrivit.
Novellen handlade om mitt liv som tävlingssimmare,
om mitt sketna familjeliv,
och lite om hur sorg och förlust kan göra någon galen.
Priset var en resa till New York City för att träffa redaktörer och agenter
och andra författare.
Rena drömmen för en som vill bli författare, eller hur?
Vet ni vad jag gjorde den dag då brevet kom till mig?
Eftersom jag är jag,
la jag brevet på köksbordet,
hällde upp ett stort glas vodka
med is och lime,
satt där i underkläderna hela dagen
och stirrade på brevet.
Jag tänkte på alla sätt jag redan hade förstört mitt liv på.
Vem fanken var jag att åka till New York
och låtsas vara författare?
Vem var jag?
Det ska jag berätta.
Jag var missanpassad.
Som otaliga andra barn
kom jag från en familj med misshandel,
som jag knappt undkom levande.
Jag hade redan två episkt misslyckade äktenskap i ryggsäcken.
Jag hade hoppat av college inte bara en gång, utan två
och kanske till och med en tredje gång som jag inte tänker berätta om.
(Skratt)
Jag hade varit en vända på rehab för drogmissbruk.
Och jag hade haft två härliga hemestrar i finkan.
Så jag är på rätt scen.
(Skratt)
Men den verkliga anledningen, tror jag, till att jag var missanpassad,
är att min dotter dog samma dag som hon föddes,
och jag hade inte listat ut hur jag skulle leva med det.
Efter att min dotter dött var jag också hemlös länge,
och bodde under en vägbro
i ett zombieliknande tillstånd av sorg och förlust
som en del av oss upplever längs vägen.
Kanske alla gör det, om man lever länge nog.
Hemlösa människor
är de mest hjältemodiga missanpassade,
för de börjar som oss.
Så ni ser, jag misslyckades med att passa in i nästan varenda kategori:
dotter, hustru, mamma, student.
Och drömmen om att bli författare
var egentligen mest som en liten, sorgsen klump i min hals.
Så jag fick övervinna mig själv för att kliva på det där planet
och flyga till New York City,
där författarna finns.
Ni andra missanpassade, jag kan nästan se era huvuden lysa.
Jag kan peka ut er i ett rum.
Först skulle ni ha älskat det.
Man fick välja tre berömda författare som man ville träffa,
så letade dessa människor upp dem åt en.
Man fick bo på Gramercy Park Hotel,
där man fick dricka whisky sent på kvällen
med coola, smarta, stilfulla människor.
Och man fick låtsas att man själv också var cool och smart och stilfull.
Och man fick träffa ett gäng redaktörer och författare och agenter
vid väldigt flotta luncher och middagar.
Fråga mig hur flotta.
Publiken: Hur flotta?
Lidia Yuknavitch: Jag ska erkänna: Jag snodde tre linneservetter -
(Skratt)
från tre olika restauranger.
Och jag stoppade ner en meny i byxorna.
(Skratt)
Jag ville bara ha några souvenirer så att jag, när jag kommit hem,
skulle kunna tro att detta verkligen hade hänt.
Ni fattar?
De tre författare jag ville träffa
var Carole Maso, Lynne Tillman och Peggy Phelan.
De var inte berömda bästsäljare,
men för mig var de kvinnliga författartitaner.
Carole Maso skrev boken som sedan blev min konstbibel.
Lynne Tillman gav mig lov att tro
att mina berättelser kanske kunde bli en del av världen.
Och Peggy Phelan påminde mig
om att min hjärna kanske kunde vara viktigare än mina bröst.
De var inte konventionella kvinnliga författare,
men de banade väg genom det konventionella
med sina kroppshistorier,
lite så som, tänker jag, vattnet banade väg genom Grand Canyon.
Jag dog nästan av glädje
över att få umgås med dessa tre kvinnliga författare som fyllt 50.
Och orsaken till att jag nästan dog av glädje
var att jag aldrig känt sån glädje förut.
Jag hade aldrig varit i ett sånt rum.
Min mamma gick aldrig på college.
Och min kreativa karriär fram till dess
var liksom nåt litet, sorgset och dödfött.
Så de första kvällarna i New York ville jag dö där.
Jag var liksom, "Döda mig nu. Jag är nöjd. Det här är vackert."
En del här inne kommer att förstå det som hände sedan.
Först tog de mig till Farrar, Straus och Giroux.
Farrar, Straus och Giroux var mitt absoluta drömförlag.
Jag menar, T.S. Eliot och Flannery O'Connor gavs ut där.
Chefredaktören satt och pratade med mig en lång stund,
och försökte övertyga mig om att jag hade en bok i mig
om mitt liv som simmare.
Ni vet, som en memoar.
Hela tiden han talade till mig,
satt jag där och log och nickade som en avtrubbad idiot,
med armarna korslagda över bröstet,
medan inget, inget, inget kom över mina läppar.
Till slut klappade han mig på axeln,
som en simningscoach hade gjort.
Han önskade mig lycka till,
gav mig några gratisböcker
och visade mig ut genom dörren.
Sedan tog de mig till W.W. Norton,
där jag var rätt säker på att bli utkastad från byggnaden
för att jag hade på mig Doc Martens.
Men det blev inte så.
Att vara på Nortons kontor
kändes som att sträcka sig upp mot natthimlen och nudda månen
medan stjärnorna skrev ditt namn tvärs över kosmos.
Så stort var det för mig.
Förstår ni?
Deras chefredaktör, Carol Houck Smith,
lutade sig mot mig med sina plirande, klara, intensiva ögon
och sa, "Nå, skicka något till mig då, genast!"
De flesta människor, särskilt TED-människor,
skulle ha rusat till brevlådan, eller hur?
Det tog mig mer än ett decennium att ens föreställa mig
att lägga något i ett kuvert och slicka på ett frimärke.
Den sista kvällen
höll jag en stor uppläsning vid the National Poetry Club.
Vid slutet av uppläsningen kom Katharine Kidde,
från Kidde, Hoyt & Picard Literary Agency
fram till mig, skakade min hand
och erbjöd sig att representera mig typ där och då.
Jag stod där och blev liksom döv.
Har det nångång hänt er?
Och jag började nästan gråta
för alla människor i rummet var så vackert klädda,
och allt som kom ut ur min mun var:
"Jag vet inte. Jag måste tänka på det."
Och hon sa "Okej då," och gick iväg.
Alla öppna händer sträckta mot mig, den där lilla sorgsna klumpen i halsen ...
Jag försöker berätta något om människor som jag.
Missanpassade - vi vet inte alltid hur man hoppas eller säger ja
eller väljer det stora,
inte ens när det är rakt framför oss.
Det är en skam vi bär på.
Det är skammen över att vilja något bra.
Det är skammen över att känna något bra.
Det är skammen över att inte riktigt tro att vi förtjänar att vara i rummet
med människorna vi beundrar.
Om jag kunde, så skulle jag gå tillbaka och coacha mig själv.
Jag skulle vara exakt som de där kvinnorna över 50 som hjälpte mig.
Jag skulle lära mig själv att vilja saker,
att stå upp, att be om dem.
Jag skulle säga, "Du! Ja, du! Du hör också hemma i rummet."
Strålglansen faller på oss alla,
och vi är ingenting utan varandra.
Istället flög jag tillbaka till Oregon,
såg på när vintergrönskan och regnet kom i sikte igen,
och drack många små flaskor med flygplanssjälvömkan.
Jag tänkte på hur, om jag var författare, jag var nån slags missanpassad författare.
Det jag säger är
att jag flög hem till Oregon utan bokkontrakt,
utan en agent,
och med bara ett huvud och ett hjärta fyllt av minnen
av att ha suttit så nära
de vackra författarna.
Minnet var det enda pris jag unnade mig själv.
Och ändå, hemma i mörkret,
tillbaka i underkläderna,
kunde jag ännu höra deras röster.
De sa, "Lyssna inte på någon som försöker få dig att vara tyst
eller att ändra din berättelse."
De sa, "Ge röst åt berättelsen som bara du kan berätta."
De sa, "Ibland är berättandet
det som räddar ditt liv."
Nu är jag, som ni kan se, den där kvinnan över 50.
Och jag är författare.
Och jag är mamma.
Och jag blev lärare.
Gissa vilka mina favoritelever är.
Trots att det inte hände den dag
då drömbrevet hamnade i min brevlåda,
så skrev jag en memoar,
"The Chronology of Water."
I den finns berättelser om alla gånger jag fått återuppfinna ett jag
ur ruinerna av mina val,
berättelser om hur mina till synes misstag egentligen var grymt märkliga portaler
till något vackert.
Allt jag behövde göra var att ge berättelsen en röst.
Det finns en myt i de flesta kulturer om att följa drömmar.
Den kallas hjälteresan.
Men jag föredrar en annan myt,
som är lite vid sidan av den där
eller under den.
Den kallas den missanpassades myt.
Och den låter så här:
Till och med i misslyckandets stund,
just då, är du vacker.
Du vet det inte ännu,
men du har förmågan att omskapa dig själv
i oändlighet.
Det är din skönhet.
Du kan vara ett fyllo,
du kan ha överlevt misshandel,
du kan vara ex-kriminell,
du kan vara hemlös,
du kan förlora alla dina pengar eller ditt jobb eller din man
eller din fru, eller värst av allt,
ett barn.
Du kan till och med förlora förståndet.
Du kan stå mitt i ditt misslyckande
och ändå, jag är här för att säga det,
är du så vacker.
Din berättelse förtjänar att bli hörd,
för du, du sällsynta och fantastiska missanpassade,
du nya art,
är den enda i rummet
som kan berätta historien
på det sätt som bara du kan.
Och jag skulle lyssna.
Tack.
(Applåder)