יש מחזה כל כך חזק שאמונה טפלה אומרת
שהשם שלו לא צריך אפילו להיות מוזכר בתאטרון,
מחזה שמתחיל בכישוף ונגמר בראש כרות מדמם,
מחזה מלא חידות, נבואות, וחלומות בלהות,
והרבה רציחות אכזריות,
מחזה של וויליאם שייקספיר שלפעמים מתייחסים אליו כ"מחזה הסקוטי"
או "הטרגדיה של מקבת'."
הוא הוצג בתאטרון הגלוב בלונדון ב 1606,
"מקבת'" הוא הטרגדיה הקצרה ביותר של שייקספיר.
היא גם אחת מהכי מלאות פעולה.
בחמש מערכות, הוא משחזר את הסיפור של אציל סקוטי
שגונב את הכתר,
מולך בשלטון מלא טרור,
ואז פוגש את סופו המדמם.
בדרך, הוא שואל שאלות חשובות בנוגע לשאיפות,
כוח,
ואלימות
שמדברות ישירות לפוליטיקה של זמנו של שייקספיר
וממשיכות להדהד בשלנו.
אנגליה בתחילת המאה ה 17 היתה בלתי יציבה פוליטית.
המלכה אליזבת הראשונה מתה ב 1603 בלי להותיר יורש,
ובצעד מפתיע,
היועץ שלה העביר את הכתר לג'יימס סטיוארד מלך סקוטלנד.
שנתיים מאוחר יותר, ג'יימס היה קורבן לנסיון רצח
שנקרא מזימת אבק השריפה.
שאלות של מה יוצר מלך לגיטימי
היו על שפתי כולם.
אז שייקספיר היה חייב לדעת שהיה לו חומר חזק
כשהוא חיבר והתאים את הסיפורים
של מלך סקוטי רצחני מהמאה ה 11 בשם מקבת'
ואלה של מספר אצילים סקוטים אחרים.
הוא גילה את קורותייהם ב"כרוניקלס" של הולינשד,
הסטוריה פופולרית של בריטניה ואירלנד מהמאה ה 16.
שייקספיר היה גם יודע שהוא צריך לספר את הסיפור
בדרך בה הוא יתפוש מיידית את תשומת הלב
של הקהל הפרוע והמגוון שלו.
הגלוב קידם בברכה את כל חלקי החברה.
פטרונים עשירים יותר צפו בבמה ממרפסות מקורות
בעוד האנשים העניים שילמו פני לצפות בהופעה
מחלק פתוח לאויר שנקרא הבור.
דיבור, קנטור ותרועות היו נפוצים במהלך ההופעות.
יש אפילו תעוד של קהלים שזרקו רהיטים כשהמחזות היו גרועים.
אז "מקבת'" פותח בפיצוץ.
רעם מתגלגל ושלוש מכשפות מופיעות.
הן מודיעות שהן מחפשות
אציל סקוטי וגיבור מלחמה בשם מקבת',
ואז עפות בעודן שרות קללה שחוזה עולם שהשתגע.
"הוגן הוא דוחה ודוחה הוא הוגן. מרחף דרך הערפל ואויר מזוהם."
כמו שנראה מאוחר יותר, הן מגלות את מקבת' ועמיתו האציל בנקו.
"כולם הריעו למקבת", הן מנבאות, "שיהיה מלך מעכשיו!"
"מלך?" מקבת' תוהה.
מה הוא היה צריך לעשות כדי לזכות בכתר?
מקבת' ואשתו ליידי מקבת'
שרטטו במהרה מסלול של רצח, שקרים, ובגידה.
במרחץ הדמים שהגיע,
שייקספיר מספק לצופים כמה מהפסוקים הכי זכורים
בספרות האנגלית.
"החוצה, כתם ארור! החוצה, אני אומרת!" ליידי מקבת' בוכה כשהיא מאמינה
שהיא לא יכולה לנגב את דם הקרבן מידיה.
האובססיה שלה עם אשמה היא נושא אחד מרבים שעוברים דרך המחזה,
יחד עם הנטיה האוניברסלית להשתמש בכוח לרעה,
המחזור האין סופי של אלימות ובגידה,
הקונפליקט הפוליטי המתריס.
כמו שטיפוסי לשפה של שייקספיר,
מספר מונחים שהתחילו במחזה
חזרו כל כך הרבה פעמים שהם נפוצים עכשיו.
הם כוללים "החלב של טוב הלב האנושי,"
"מה שנעשה, נעשה,"
והלחש המפורסם של המכשפות,
"כפול, כפול עמל ובלגן; אש בוערת, וקדרה מבעבעת."
אבל שייקספיר שומר את החלק הכי עסיסי מכל למקבת' עצמו.
לקראת סוף המחזה, מקבת' מהרהר על האוניברסליות של המוות
וחוסר המשמעות של החיים.
"כבה, כבה, נר חולף!" הוא מקונן.
"החיים הם רק צל מתהלך,
שחקן אומלל שמתהלך ומשחק את שעתו על הבמה
ואז לא שומעים ממנו יותר.
זה סיפור שמסופר על ידי אידיוט, מלא בצלילים וזעם
שמסמלים כלום."
החיים הם אולי סיפור שמסופר על ידי אידיוט, אבל "מקבת'" לא.
השפה של שייקספיר והדמויות נכנסו למודעות התרבותית שלנו
באופן נדיר בהיקפו.
לעיתים קרובות, במאים משתמשים בסיפור כדי להאיר על ניצול לרעה של שלטון,
שנעים מהמאפיה האמריקאית
לדיקטטורים ברחבי הגלובוס.
המחזה הותאם לקולנוע הרבה פעמים,
כולל "כס המלכות המדמם," של אקירה קורסאווה,
שמתרחש ביפן הפאודלית,
והגרסה המודרנית שנקראת "סקוטלנד, PA"
בה מקבת' ויריביו
הם מנהלים של מסעדות מזון מהיר מתחרות.
לא משנה ההצגה,
שאלות של מוסר,
פוליטיקה,
וכוח עדיין רלוונטיות היום,
וכך, נראה שגם "מקבת'" של שייקספיר.