[„O mâncărime-n mâini îmi zice Că ceva rău sosește aice.”]
Există o piesă atât de puternică, încât o veche superstiție spune
că numele acesteia nu ar trebui nici măcar rostit vreodată într-un teatru.
O piesă ce începe cu acte vrăjitorești și se încheie cu o decapitare însângerată.
O piesă plină de ghicitori, profeții, previziuni de coșmar,
și multe crime violente.
O piesă de William Shakespeare, numită uneori și „Piesa scoțiană”
sau „Tragedia lui Macbeth”.
Jucată prima oară la teatrul Globe din Londra în 1606,
„Macbeth” este cea mai scurtă tragedie a lui Shakespeare.
Este de asemenea și una dintre cele mai dense în acțiune.
În cinci acte, e narată povestea unui nobil scoțian,
care își însușește tronul,
instaurează o domnie a terorii,
iar apoi are un final însângerat.
Pe parcurs, piesa ridică întrebări esențiale despre ambiție,
putere
și violență,
care vorbesc despre sistemul politic din vremea lui Shakespeare
și continuă să aibă ecou și în cel actual.
La începutul secolului al XVII-lea, Anglia avea o situație politică precară.
Regina Elisabeta I murise în 1603, fără a avea un moștenitor,
și surprinzător,
consilierii săi au înmânat coroana lui James Stewart, regele Scoției.
Doi ani mai târziu, James a fost ținta unei tentative de asasinat,
numită „Complotul prafului de pușcă”.
Întrebări despre legitimitatea regelui erau pe buzele tuturor.
Shakespeare știa, desigur, că avea un material cu potențial ridicat
când a adaptat și coroborat
istoria din secolul al XI-lea a tiranului rege scoțian pe nume Macbeth
cu cele ale altor câțiva nobili scoțieni.
Scriitorul a găsit analele acestora în „Cronicile lui Holinshed”,
o istorie populară din secolul al XVI-lea a Angliei, Scoției și Irlandei.
Shakespeare știa și că trebuie să spună povestea
astfel încât să capteze fără ezitare atenția publicului său divers și vehement.
Teatrul Globe era deschis pentru toate clasele sociale.
Cei înstăriți urmăreau piesa din balcoanele acoperite,
pe când cei săraci plăteau un penny ca să vadă spectacolul
dintr-o zonă neacoperită numită „pivniță”.
Vorbitul, batjocora și aclamarea erau normale în timpul reprezentațiilor.
În cazul pieselor proaste, erau aruncate chiar și piese de mobilier spre scenă.
Așadar, „Macbeth” se deschide cu un zgomot propriu-zis.
Tunete și fulgere, apar trei vrăjitoare.
Ele ne înștiințează că îl caută pe nobilul scoțian și erou de război Macbeth.
Apoi zboară rostind un blestem ce prezice o lume nebună.
„Frumos e slut, și slut frumos, Prin nori și neguri sus și jos!”
Mai apoi, aflăm că îi găsesc pe Macbeth și pe camaradul lui, nobilul Banquo.
„Noroc, Macbeth! Odată vei fi rege!”, prezic ele.
„Rege?”, se întreabă Macbeth.
Oare ce va trebui să facă pentru a obține coroana?
Macbeth și soția sa, Lady Macbeth,
dau curs unui plan al crimei, țesut cu minciuni și trădare.
De-a lungul măcelului ulterior, Shakespeare oferă publicului
câteva din cele mai memorabile pasaje din literatura engleză.
„Pieri, pată blestemată! Pieri, îți zic!”
Strigă Lady Macbeth, crezând că sângele victimei e încă pe propriile sale mâini.
Obsesia vinovăției sale este una dintre multele teme angrenate în piesă,
alături de tendința universală de a abuza de putere,
nefrântul cerc al violenței și trădării,
și conflictul politic.
Tipic limbajului lui Shakespeare, unele sintagme apărute inițial în piesă
au fost rostite atât de des, încât au devenit banale.
Ele includ „laptele bunătății omenești”,
„ce e făcut e făcut”
și cea mai celebră vrajă:
„Dați zor, zor! Flăcări se întind, Căldarea fierbe clocotind!”
Shakespeare păstrează însă cea mai bună replică pentru Macbeth însuși.
În final, Macbeth reflectă la zădărnicia vieții și la universalitatea morții.
„O, stinge-te, tu lumânare scurtă!”, se lamentează el.
„O umbră călătoare-i viața, biet actor ce chinuit se lăfăie
Un ceas pe scenă, și nu se mai vede.
E o poveste spusă de-un nebun, de vuiet și furie plină,
dar neînsemnând nimic.”
Viața poate fi o poveste spusă de un idiot, însă „Macbeth” nu e.
Limbajul și eroii lui Shakespeare au intrat în conștiința noastră culturală
dobândind o rară amploare.
Regizorii folosesc această istorie pentru a sublinia abuzul de putere,
de la mafia americană,
la dictatori de pretutindeni.
Piesa a fost adaptată pentru filme de multe ori,
incluzând și „Castelul pânzei de păianjen” al lui Akira Kurosawa,
care e plasat în Japonia feudală,
și o versiune modernizată numită „Crimele din Scotland”,
în care Macbeth și rivalii săi
sunt managerii unor restaurante de fast food concurente.
Indiferent de modul de prezentare,
problematica moralității,
a politicii
și a puterii este relevantă și azi.
Așa pare să fie și piesa „Macbeth” a lui Shakespeare.