Hiszem, hogy van abban valami szép,
meghallani azok hangját, akikét még sosem hallották meg.
["A vakok lerajzolása," 2014]
["A Jeremiás-projekt (Aszfalt és kréta) III," 2014]
[Egy könyörtelen Nap alatt (Egy Trópusi Térből)," 2020]
Ez egy bonyolult gondolat,
mert azok a dolgok, amiket ki kell mondani nem mindig kellemesek.
De valahogy,
ha az igazságot tükrözik,
azt hiszem, ez teszi széppé őket alapvetően.
(Zene)
Van a munka esztétikai szépsége,
ami néha úgy működik, mint egy trójai faló.
Megnyitja a szívet a súlyos beszélgetésekre.
Talán úgy érezzük, vonz a szépség,
és miközben rabul ejt a technika,
a szín,
a forma vagy a kompozíció,
talán előbukkan a súlyos beszélgetés.
["Billy Lee és Ona Judge Arcképek a kátrányban," 2016]
Én tényleg magamtól tanultam meg festeni,
az által, hogy múzeumokba jártam,
és figyeltem az embereket,
a művészeket, inkább a mestereket – így mondták nekem.
Néztem a Rembrandtokat [Éjjeli őrjárat"]
A Renoiré-okat ["Evezősök reggelije"],
A Manet ["Ebéd a füvön"],
Eléggé egyértelmű lett,
hogy ha megtanulok önarcképet festeni
ezeket tanulmányozva,
kihívást fog számomra jelenteni,
hogy hogyan keverjem ki a bőröm színét.
Vagy a családom bőrszínét.
Vannak – szó szerint – receptek a régmúltból,
hogy hogyan kell fehér bőrszínt festeni.
Milyen színeket kellene használnom az alapozáshoz,
milyen színeket kellene használnom az impasto hangsúlyozáshoz,
Ilyen a sötét bőrre nem igazán létezik.
Nincs ilyen.
Nincs ilyen,
mert az igazság az, hogy a mi bőrünket nem tartották szépnek.
A kép – a művészettörténetben képviselt világ –
nem tükröz engem.
Nem tükrözi azt az értékrendet, amit én képviselek,
és gyakran küzdök azzal a konfliktussal,
hogy szeretem ezeknek a festményeknek a technikáját.
Tanultam ezeknek a festményeknek a technikájából,
és ugyanakkor tudom, hogy számomra nincs jelentőségük.
Így vannak ezzel sokan mások is, akik csak azért megváltoztatják a történelmet,
hogy egyszerűen elmondják: ott voltunk.
Azért mert, nem láthatod, nem jelenti azt, hogy nem voltunk ott.
Ott voltunk.
Itt voltunk.
Még mindig nem láttak szépnek minket,
de azok vagyunk,
és itt vagyunk.
Sokminden, amit csinálok,
végül hiábavaló kísérletnek bizonyul ennek a gondolatnak megerősítésére.
["A vakok lerajzolása," 2014]
["Átlátni az időn," 2018]
Még ha nyugati oktatást kaptam is,
a szemem még mindig a hozzám hasonló embereket keresi.
És így sokszor a munkámban
olyan eszközökhöz nyúlok, mint a kompozíció többi részének a kifehérítése,
hogy a hangsúly olyan személyen legyen, aki másképp láthatatlan maradna.
Vágtam ki figurákat a festményből.
egy – hogy kihangsúlyozzam hiányukat,
vagy kettő – hogy a kompozícióban más személyre kerüljön a hangsúly.
["Intravénás (Egy Trópusi Térből)," 2020]
Szóval, a "A Jeromos-projekt" az ikonfestés
több száz éves tudását használja fel.
["A Jeromos-projekt (Veszteségem)," 2014]
Az ikonfestészet eredetileg egyházi műfaj,
kizárólag a szentek ábrázolására.
["Madonna és a kisded"]
[" Levél a görög Zsoltárok könyvéből és az Újtestamentum"]
["Pantokrátor Krisztus"]
Ez a projekt a büntetésvégrehajtás rendszerének felfedezése,
nem azt kérdezi meg, hogy "Ezek az emberek ártatlanok, vagy sem?",
sokkal inkább azt, hogy: "Így kell bánjunk a polgárainkkal?".
Belevetettem magam a munkába,
mivel miután elválasztottak édesapámtól
majdnem 15 évre,
mikor újra kapcsolatba kerültünk,
nem igazán tudtam, hogyan is találjak neki helyet az életemben.
Mint sok dologgal, amit nem értek,
ezzel is a műteremben dolgoztam.
És, csak elkezdtem arcképeket készíteni ezekből a rendőrségi képekből,
mindezt azért, mert rákerestem édesapámra a Google-on
azon tűnődve, hogy vajon mi történt az alatt a 15 év alatt.
Hova ment?
És megtaláltam a fotóját, ami persze nem meglepő.
És találtam ez első kereséskor 97 másik fekete férfit,
pontosan ugyanazzal a vezeték- és keresztnévvel.
Megtaláltam a rendőrségi képüket, és az, na az meglepő volt.
Nem tudtam, hogy mit csináljak,
csak elkezdtem lefesteni őket.
Kezdetben a kátrány eszköz volt arra, hogy kiszámoljam,
mennyi is veszett el ezeknek embereknek az életéből a börtön miatt.
De azt feladtam,
és a kátrány sokkal szimbolikusabb lett
ahogy folytattam,
mert rájöttem,
hogy a börtönben töltött idő csak a kezdete annak,
amit ilyen teher alatt kell leélniük.
Szóval a szépséggel kapcsolatban ebben a kontextusban –
a barátom családjától tudom,
hogy akiket bezártak,
akik jelenleg is börtönben vannak,
azt akarják, hogy emlékezzenek rájuk.
Az emberek azt akarják, hogy lássák őket.
Embereket hosszú időre bezárunk,
bizonyos esetekben
egyetlen rossz dologért, amit elkövettek.
Szóval, egy bizonyos fokig
ez csak egy módja annak, hogy elmondjam:
"Látlak titeket.
Látunk titeket."
És azt hiszem, hogy gesztusként
ez nagyon szép.
"A jóindulat mítosza mögött" című festményen
van ez a majdnem teljes függöny Thomas Jefferson arcképével,
összehúzva, hogy felfedjen egy rejtőzködő fekete nőt.
Ez a fekete nő egyrészt Sally Hemings,
de egyúttal minden más fekete nő is,
aki a monticellói ültetvényen dolgozott,
és többiek is.
Tudjuk Thomas Jeffersonról,
hogy hitt a szabadságban,
talán sokkal erősebben, mint bárki, aki valaha írt róla.
És ha tudjuk, hogy igaz, ha hiszünk benne, hogy igaz,
akkor az egyetlen bölcs dolog ebben a kontextusban
a szabadság kiterjesztése lenne.
Ebben az alkotásban
két különálló festményt erőltetek bele egyetlen képbe,
átfedve egymást,
hogy kiemeljem ezt a kavargó kapcsolatot fekete és fehér között
a kompozícióban.
És szóval -
az az ellentmondás,
az a pusztító valóság, ami mindig a függöny mögött van,
ami különböző faji hovatartozású emberek között történik,
ez az, amiről ez a festmény szól.
A festmény címe "Egy újabb harc a megemlékezésért."
A cím az ismétlésre utal.
A cím a fekete emberek ellen irányuló
rendőrségi erőszakról szól,
ami a múltban történt, és azóta is folytatódik,
és most végignézzük, hogy újra megtörténik.
A festmény azok közé tartozik, amelyekről kijelentik, hogy Ferguson városról szól.
Nem arról szól,
de nem is Detroit városról,
sőt nem is Minneapolisról.
A festményt azért kezdtem el,
mert amikor testvéremmel
New Yorkba mentünk, hogy megnézzük pár alkotásomat,
és órákon keresztül sétálgattunk galériákból ki és be,
végül egy civilnek kinéző rendőrségi autó megállított minket
az utca kellős közepén.
Ez a két fegyveres rendőr
megállított minket.
A falhoz állítottak.
Azzal vádoltak meg, hogy elloptam alkotásokat
abból a galériából, ahol valójában az én kiállításom volt.
És ahogy ott álltak. kezüket a fegyverükön tartva,
megkérdeztem a rendőrt, hogy miben különbözik az én állampolgárságom
a többi emberétől,
akikkel nem foglalkoznak éppen.
Tájékoztatott, hogy két órája követnek minket,
és több panasz is érkezett fekete férfiakra,
két fekete férfira, akik ki- és be sétálnak galériákból.
A festmény a valóságról szól,
nem az a kérdés,
hogy ez meg fog-e ismétlődni,
hanem, hogy mikor.
A legújabb alkotásom címe "Egy trópusi térből."
Ez a festménysorozat fekete anyákról szól.
A festménysorozat egy túltelített,
talán szürrealista világba visz,
nem messze attól, amelyikben élünk.
De ebben a világban,
ezeknek a fekete anyáknak a gyerekei
eltűnnek.
Amiről ez az alkotás valójában szól, az a trauma,
azok a dolgok, amelyekkel a fekete nők,
különösen közösségünk színesbőrű asszonyai
meg kell küzdjenek, hogy elindítsák gyerekeiket
az élet ösvényén.
Nekem az ad bátorságot,
hogy tevékenységem során
lehetőségem van,
a közösségemben élő fiatalokkal dolgozni.
Szinte biztos vagyok, hogy a válaszok nem bennem –
ha valamiben reménykedem egyáltalán –,
hanem talán bennük vannak.
Az "NXTHVN" egy projekt, ami körülbelül 5 éve kezdődött.
Az NXTHVN 3716 négyzetméteren elterülő művészeti inkubátor
a dixwelli lakókörnyezet szívében,
New Haven városban, Connecticut államban.
Itt túlnyomó részben fekete és barna bőrű emberek élnek.
Ez az a környék, ahol jazz történelme minden sarokról visszaköszön.
Ide nem fektettek be túl sokat.
Az iskolák kínlódnak, hogy igazán felkészítsék a népességet
az előttük álló jövőre.
Tudom, hogy a kreativitás egy alapvető eszköz.
A kreativitás által
el tudjuk képzelni a jövőt,
ami annyival más lesz, mint ami szemünk előtt van.
A programunkon résztvevő minden művésznek van egy középiskolás stúdió-asszisztense:
egy New Haven-i középiskolás.
Ő együtt dolgozik a művésszel, ellesi mesterfogásait,
praktikáit.
És itt látjuk,
hogy rámutatni emberekre a kreativitás erejénél
hogyan is tudja megváltoztatni őket.
A szépség bonyolult –
amiatt, ahogyan meghatározzuk.
Azt hiszem a szépség és igazság
valahogy összefonódnak.
Van valami
szép
az igazmondásban.
Mégpedig,
hogy az igazmondás – cselekedetként –
és ahogyan számtalan módon megnyilvánul -
az a valódi szépség.