Уяви, одного дня, тебе викликають постати перед урядовою комісією.
Хоча ти не здійснив жодного злочину
і не був офіційно звинуваченим,
тебе багаторазово допитують про твої політичні погляди,
звинувачують в зраді,
і просять видати твоїх друзів і поплічників.
Якщо не співпрацюватимеш, ризикуєш потрапити за ґрати або втратити роботу.
Саме це відбувалося в США в 1950-их роках,
як частина кампанії заходів для викриття підозрюваних в комунізмі.
Названий на честь його найвідданішого виконавця,
феномен, відомий як маккартизм, зруйнував тисячі життів і кар’єр.
Понад десятиліття американські політики нехтували демократичними свободами,
прикриваючи це їх захистом.
Впродовж 1930-их і 1940-их
існувала активна, але маленька комуністична партія в США.
Записи про неї є плутаними.
Хоча вона і відіграла важливу роль в поширенні боротьби
за робітничі та громадянські права,
вона також підтримувала Радянський Союз.
Спочатку Американська Комуністична Партія зустрілася зі спротивом
з боку консерваторів і лідерів бізнесу,
а також лібералів, які критикували її зв’язки з деспотичним радянським режимом.
Під час Другої світової війни, коли США і СРСР об’єдналися проти Гітлера,
деякі американські комуністи шпигували для росіян.
Коли загострилася Холодна війна і шпіонаж став явним,
місцеві комуністи видавалися загрозою національній безпеці.
Але намагання знищити цю загрозу
скоро перетворилося на найдовший і найпомітніший епізод
політичних репресій американської історії.
Породжена мережею бюрократів,
політиків,
журналістів
і бізнесменів,
ця кампанія сильно переоцінювала небезпеку комустичної диверсії.
Люди, які стояли за нею, залякували будь-кого
підозрюваного в лівоцентристських політичних поглядах
або у зв’язках з такими.
Якщо ти вішав сучасний живопис на стіни,
мав багатонаціональне коло спілкування
або підписав петицію проти ядерної зброї,
цілком можливо, що ти комуніст.
Починаючи з пізніх 1940-их,
керівник ФБР Дж. Едгар Гувер
використовував ресурси агенції для переслідування таких імовірних комуністів
і усунення їх з будь-яких владних посад
в американському суспільстві.
Чіткі критерії, які Гувер і його прибічники використовували
для перевірки федеральних агентів,
поширилися на всю країну.
Скоро, студії Голлівуду,
університети,
виробники автомобілів
і тисячі інших державних і приватних роботодавців
перевірялися такими політичними тестами, як і люди, що працювали на них.
Тим часом, уряд започаткував власне полювання на відьом,
викликаючи тисячі людей на свідчення перед такими органами,
як Комісія з розслідування антиамериканської діяльності.
Якщо вони відмовлялися співпрацювати, їх могли ув’язнити за неповагу до влади
або, частіше, звільнити з роботи і внести у чорний список.
Амбітні політики, як Річард Ніксон
і Джозеф Маккарті,
використовували такі слухання, як фанатичну зброю,
звинувачуючи демократів у лояльності до комунізму
і навмисній втраті Китаю на користь комуністичного блоку.
Маккарті, республіканський сенатор з Вісконсину,
став горезвісним за виставлення напоказ постійно змінного списку можливих комуністів
серед Урядового Департаменту.
Заохочуваний іншими політиками,
він продовжував робити обурливі звинувачення,
підлаштовуючи або фабрикуючи докази.
Багато громадян ганьбили Маккарті, в той час, як інші його вихваляли.
І коли вибухнула Корейська війна, Маккарті, здавалося, був виправданий.
Тоді, коли він став головою
Урядового постійного підрозділу розслідувнь в 1953,
маккартизм різко розповсюдився.
Його розслідування в армії врешті обернуло громадську думку проти нього
і зменшило його владу,
колеги Маккарті в Сенаті осудили його
і він помер менш, ніж через 3 роки, найімовірніше, від алкоголізму.
Маккартизм закінчився разом з ним.
Це зруйнувало сотні, якщо не тисячі, життів
і критично звузило американський політичний діапазон.
Його шкода демократії буде ще довго помітною.
Правдоподібно, що і демократи, і республіканці
знали, що антикомуністичні репресії є несправедливими,
але боялися прямо протистояти їм, щоб не зруйнувати кар’єру.
Навіть Верховний суд не зумів зупинити полювання на відьом,
дивлячись крізь пальці на серйозні порушення коституційних прав
в ім’я національної безпеки.
Чи були місцеві комуністи справжньою загрозою американському уряду?
Можливо, хоч і малою.
Але реакція на неї була такою різкою, що завдала набагато більше шкоди,
ніж сама загроза.
І, коли з’являться нові демагоги неспокійних часів,
щоб атакувати непопулярну меншість в ім’я патріотизму,
чи повториться це все знову?