(קולו של המתרגם) שלום כולם, שמי קית' נולן.
אני צוער.
השיחה שלי היום היא על הצבא.
כמה מכם אי פעם חשבו להצטרף לצבא?
אני רואה שחלק מכם מהנהנים.
ואני חשבתי אותו הדבר מאז שהייתי צעיר.
כילד, תמיד רציתי להצטרף לצבא.
אהבתי היסטוריה צבאית
וקראתי המון בנושא.
גם, יש לי מספר בני משפחה כמו סבא שלי ודוד רבא שלי,
שלחמו במלחמת העולם השניה.
וכמוהם, רציתי את אותו הדבר: לשרת את המדינה שלי.
אז השאלה היא: האם אני יכול?
לא, אני לא יכול.
למה? פשוט בגלל שאני חירש.
למרות העובדה הזאת, עדיין רציתי להצטרף לצבא.
לדוגמא, אחרי שסיימתי את התיכון,
שלושה חודשים לפני שהתרחש אסון התאומים,
הלכתי למרכז גיוס לחיל הים בציפיה גבוהה להצטרף לחיל הים.
נכנסתי וחייל חסון וגבוה נעמד ופנה אלי.
בזמן שהוא דיבר איתי, לא יכולתי לקרוא את השפתיים שלו,
אז אמרתי, "אני מצטער, אני חירש".
הוא קרע פיסת נייר קטנה וכתב עליה שלוש מילים:
"אוזן תקולה. פס."
הוא אפילו לא כתב את המילה "פסול" במלואה.
רק: "אוזן תקולה. פס."
אז המשכתי בדרכי.
ניסיתי מגוון מקומות מספר רב של פעמים, בניסיון להתגייס.
אבל שוב ושוב, קיבלתי את אותה התגובה:
"מצטערים, אתה חירש. אנחנו לא יכולים לקבל אותך".
אז שיניתי מסלול והחלטתי להיות מורה.
השגתי תואר שני בחינוך חירשים ולימדתי במשך כמעט שנתיים,
עד לאביב האחרון, כששלושה דברים קרו
ששינוי את המסלול הזה.
הראשון, בזמן שלימדתי היסטוריה בבית ספר תיכון
הרציתי על מלחמת מקסיקו-אמריקה.
הפעמון צלצל, והתיישבתי ליד השולחן שלי,
כשאחד התלמידים שלי, שהוא חירש, ניגש אלי
ואמר שהוא רוצה להצטרף לצבא.
אמרתי, "אני מצטער. אתה לא יכול, אתה חירש".
ואז תפסתי את עצמי.
קלטתי שכל הזמן הזה נאמר לי לא, אני לא יכול.
ועכשיו אני משמר את אותו המסר
לדור הבא, לתלמיד שלי.
להכרה הזאת היתה השפעה גדולה שממש נשארה אצלי.
עכשיו, הדבר השני שקרה; חבר שלי עבר לגור בישראל.
ידעתם שבישראל הם מקבלים אנשים חרשים לצבא?
איך אנשים חרשים יכולים להיות בצבא, נכון?
איך זה יכול להיות נכון? באמת!
ובכן, טסתי לישראל בקיץ שעבר לראות בעצמי.
ראיינתי 10 חיילים חרשים ישראליים.
את כל הראיונות המצולמים והשאלות שאספתי,
והממצאים אחלוק אתכם מאוחר יותר.
שלוש, אוניברסיטת קליפורניה, נורת'רידג', האוניברסיטה בה למדתי,
לאחרונה הקימה תכנית הכשרת עתודאים,
ROTC, שמשמעה הכשרת קציני עתודה,
מאפשרת לתלמידים הלומדים לקראת תארים אקדמים
להשתתף במקביל בתכנית ההכשרה הצבאית.
לאחר סיום הלימודים, מחכה לתלמידי ROTC
קריירה צבאית.
אז אם הצטרפת לצבא, יכולת להיות מוסמך לסגן משנה.
זה באופן כללי תכנית הROTC כאן באוניברסיטת נורת'רידג'.
לאחר שגיליתי את זה, הסתקרנתי.
כבר היה לי מקצוע כמורה,
אבל המשכתי בכל זאת ושלחתי אימייל לתכנית,
בו הסברתי שאני מורה לחרשים,
ורוצה לדעת אם אוכל להשתתף במספר קורסים אצלם,
ואולי לשתף את השיעורים שלהם עם התלמידים שלי.
קיבלתי אימייל בתגובה,
ובאופן מפתיע, זאת היתה הפעם הראשונה שלא אמרו לי,
"מצטערים, לא, אתה לא יכול. אתה חירש".
באימייל היה כתוב, "ובכן, זה מעניין.
אני חושב שאולי נוכל לסדר משהו
ותוכל להשתתף בכמה קורסים אצלנו".
זה היה חסר תקדים.
אז כמובן, הייתי בהלם.
למרות שלימדתי, החלטתי שאני צריך לנצל את ההזדמנות מיד
ולהכניס את הרגל שלי בדלת.
סך הכל, ככה זה קרה.
עכשיו, עם כל ניסיון החיים שלי,
אחרי שדיברתי עם כל האנשים שדיברתי אתם, ולאור כל מה שקראתי,
החלטתי לכתוב מחקר שכותרתו: "חרשים בצבא".
אני אשתף אתכם במה שכתוב בתוך אותם 98 דפים.
כאן באמריקה, למעשה היו לנו חיילים חרשים ששירתו בצבא בעבר.
למעשה, בזמן מלחמת העצמאות של טקסס
היה חייל בולט בשם סמית' החירש,
שתרם תרומה גדולה למאמצי המלחמה ההיא.
בקשר למלחמת האזרחים האמריקאית,
אוניברסיטת גלאודט למעשה שמרה אצלה רשימה של חיילים חירשים מהמלחמה ההיא
מהצפון ומהדרום,
והראתה שחיילים חרשים אפילו נלחמו זה בזה.
במהלך מלחמת העולם השניה, ישנן מספר דוגמאות בודדות
של חיילים אנשים שהצליחו להתגייס לצבא באותה תקופה
והצליחו לשרת את המדינה שלהם.
ההיסטוריה מוכיחה את העובדה שלאמריקה היו חיילים חרשים
בניגוד להיום.
במחקר שלי, אני גם עוסק בחיילים חרשים ישראליים.
למדתי שהם משרתים ביחידות עורפיות.
החיילים החרשים לא נמצאים בקווים הקדמיים ולא נלחמים ממש,
אלא, הם מאחורי הקווים ומשרתים בתפקידי תמיכה וסיוע.
ישנו מגוון רחב של תפקידי עורף שונים הנגישים לחרשים:
מודיעין, מחשוב, קרטוגרפיה, אספקה,
כלבנות --
הרשימה ממשיכה עוד ועוד.
התקשורת בין חיילים חרשים ישראליים
וחיילים אחרים שומעים
מתבצעת באמצעות אותן גישות שאנשים חרשים משתמשים באופן כללי
מול הקהל השומע על בסיס יומיומי.
אתם יכולים להשתמש בקול שלכם, קריאת שפתיים, תנועות ידיים,
לפעמים חייל אחר יודע לדבר בשפת סימנים ואפשר להיעזר בו,
עט ונייר, הודעות טקסט, מחשבים, אימיילים --
ברצינות, לא צריך שרביט קסמים.
זה אותו הדבר שאנחנו עושים כל יום.
הם משתמשים במתורגמנים בעיקר עבור תקופת הטירונות.
בשביל עבודה רגילה, לא צריך שיהיה מתורגמן צמוד.
הצבא הישראלי מורכב מקבוצות קטנות.
כל אחת מהיחידות האלה בה יש חייל חירש פיתחה
צורת התקשורת משלה להתקשרות ביניהם,
כך שאין צורך במתורגמנים.
בתמונה העליונה מצולם חייל שפגשתי.
התמונה התחתונה היא של ראש הממשלה בגין
עם חייל חירש בישראל.
חלק אחר של המחקר שלי עוסק בחיילים מוגבלים בצבא האמריקאי.
ברור שהעבודה בצבא יכולה להיות מסוכנת וכרוכה בפציעות.
דוגמא אחר לכך היא קפטן לוקט.
הוא איבד את רגלו בפיצוץ.
הוא השתקם וכרגע יש לו רגל תותבת.
עכשיו שהוא השתקם, הוא חזר לתפקידי לחימה, ועדיין נלחם באפגניסטן.
זה ראוי לציון.
ונחשו מה? הוא לא היחיד.
ישנם 40 חיילים אחרים כמוהו,
קטועי גפיים שמשרתים באזור לחימה.
מדהים.
גם, יש לנו כאן חייל עיוור.
בזמן שהוא היה בעירק,
פיצוץ של מכונית תופת פגע בעיניו.
הוא החלים ולא עזב את הצבא.
הצבא השאיר אותו בשירות פעיל,
והוא כרגע מנהל בית חולים לחיילים פצועים.
אני גם מצאתי באינטרנט סיפור על חייל אחר,
חירש באוזן אחת.
הוא פיתח תכניות אזרחיות בעירק,
שאחת מהן פתחה בית ספר לחרשים בעירק.
כל זה מדהים.
אבל אני רוצה לשאול אתכם:
אם הצבא האמריקאי יכול להשאיר את החיילים המוגבלים שלו,
למה הם לא יכולים לקבל גם אזרחים מוגבלים?
יתרה מכך, 80% מכל התפקידים בצבא האמריקאי הם תפקידי עורף.
ישנם תפקידים רבים שאנחנו בקהילת החרשים יכולים לבצע.
אם הייתי בצבא, הייתי רוצה לעבוד בתפקידי מודיעין.
אבל יש מגוון רחב של דברים אחרים שאנחנו יכולים לעשות,
כמו טכנאים, תקציבים, רפואה ועוד.
אז לסיכום, הצגתי שלוש הנחות שתומכות בטיעון שלי,
הראשונה, הצבא הישראלי שמקבל חיילים חרשים.
אם יש לכם את התכונות והכישורים הנדרשים, הם יקבלו אתכם.
שנית, הצבא האמריקאי שכבר מבצע את ההתאמות
הנדרשות לשמור את החיילים המוגבלים שלו.
ולבסוף, 80% מהתפקידים בצבא שהנם תפקידי עורף.
עכשיו, האם אנחנו, האמריקאים החרשים יכולים לשרת את המדינה שלנו?
כן! ברור! בוודאי, ללא ספק!
אני אסביר עכשיו קצת על החוויה שלי בתכנית העתודה הצבאית,
שהתחילה בסתיו הקודם.
הייתי מעורב בתכנית הזו עד כה והיא עדיין פועלת כיום.
באמת, אני צריך להקדים
ולומר שזאת הפעם הראשונה שהיה בגדוד שלי חייל חירש.
הם מעולם לא חוו את זה לפני כן.
אז ברור שהם נרתעו, ותהו בהתחלה,
איך אני אצליח לבצע את זה או את זה, איך נוכל לתקשר וכו',
שזאת תגובה נורמלית,
בהתחשב בכך שהרבה מהם מעולם לא פגשו אדם חירש
לפני.
בנוסף, אני עצמי נרתעתי מזה -- זה היה הדבר האמיתי, הצבא.
הייתי צריך ללמוד עולם שלם חדש, מלא בביטויים צבאיים,
עם תרבות משלו והכול.
אז התחלנו לאט להכיר אחד את השני
וללמוד איך לעבוד יחד, בקצב איטי.
לדוגמא, ביום הראשון של הלימודים, לא היו לי מדים.
אז הגעתי בבגדים רגילים,
בעוד ששאר הצוערים כולם היו במדים.
גיליתי שכל בוקר ב5:30, יש אימון גופני, מד"סים.
בימי שישי, היה אימון שדה -- מעבדות -- בשטח,
ולעתים, היו לנו הכשרות סוף שבוע בבסיס צבאי.
אז הגעתי, מוכן, בכל בוקר ב5:30,
כשכל הצוערים במדים ואני בבגדים אזרחיים.
הם אמרו לי, "היי, אתה יודע. אתה לא צריך להתעמל.
אתה יכול פשוט להשתתף בשיעורים".
אמרתי להם שאני רוצה בכל אופן.
הם קיבלו את זה ואני המשכתי להגיע כל בוקר להתעמלות.
כשיום שישי הגיע, שאלתי אם אוכל להשתתף באימוני שדה.
אמרו לי שלא, פשוט תמשיך בשיעורים.
התעקשתי שאני רוצה לנסות.
הם הרשו לי, די בחוסר חשק, להשתתף במעבדה,
אבל רק כצופה מן הצד;
היה מותר לי רק לשבת ולצפות, לא להשתתף.
בסדר, אז הגעתי ביום שישי,
וצפיתי בזמן שהצוערים האחרים למדו פקודות ת"סים,
כמו איך לעמוד בעמידת דום, ואיך להצדיע נכון,
וכל הדברים הבסיסיים.
הייתי צריך לבקש שוב להשתתף.
בסוף, קיבלתי את האור הירוק.
הלכתי לעמוד בשורה.
שיערתי שעדיף לי לעמוד בשורה השניה,
כך שאוכל לראות מה הצוערים בשורה שלפני עושים.
אבל המפקד שפתח את הדלת עבורי להצטרף לתכנית העתודה
זיהה אותי מאחורה ואמר, "הי, לא. אני רוצה אותך מקדימה.
אתה רוצה להיות חייל?
אתה חייב ללמוד את הפקודות בדיוק כמו כולם.
אתה לא הולך לעקוב אחרי אנשים אחרים. תלמד בעצמך!"
חשבתי, "ואוו.
הוא חושב שאני כמו כל אדם אחר, ונותן כבוד למי שאני".
ממש התרשמתי מזה.
אז עם השבועות שחלפו, עדיין לא היו לי מדים.
שאלתי אם אפשר להשיג מדים, אבל אמרו לי שלא.
אז המשכתי באותה הדרך,
עד שיום אחד, הודיעו לי שאני עומד לקבל מדים.
"בבקשה!" אמרתי, "באמת? למה? מה קרה?"
אמרו לי, "אנחנו רואים את המוטיבציה שלך, אתה מגיע כל בוקר, משקיע,
ותמיד נותן 110% אחוז מאמץ".
הם רצו לתת לי את המדים.
זה היה מדהים.
הלכנו למחסן לקבל את המדים שלי.
הנחתי שאני פשוט אקבל את המדים וזוג מגפיים, לא יותר מזה.
אבל הם מילאו 2 שקים בציוד:
קסדה, ווסט תחמושת, את חפירה, שק שינה -- כל ההפטרה.
הייתי בהלם.
ואני חייב לומר לכם,
בכל בוקר כשאני קם ושם את המדים שלי,
אני מרגיש בעל זכות.
זאת באמת זכות ללבוש את המדים.
אז, נמשיך הלאה,
כשהגיע הזמן לאימון במחנה הצבאי,
בהתחלה, אמרו לי שאני לא יכול ללכת.
היה חשש מצד התכנית
שאם המתורגמן יפצע במהלך האימון,
יהיה כאן מצב של אחריות ביטוחית.
אז היינו צריכים לפתור את כל הנושאים האלה והבלבול.
אבל הצלחנו לפתור את זה, ולבסוף, הם הרשו לי ללכת.
ככה הדברים התגלגלו; הרשו לי לעשות יותר ויותר.
פעם אחת, במחנה הצבאי, במהלך אחד מימי האימון,
מסוק צ'ינוק ענק עם צמד המדחפים שלו נחת ממש עלינו,
וחולל את האוויר סביבנו.
כולנו הצוערים היינו צריכים לעלות עליו.
כולם היו לבושים ומוכנים.
למרות זאת, הצוות החליט
שאני לא אוכל לעלות על המסוק.
הם פחדו שאם הטייס יצעק פקודות,
איך אני אוכל לעקוב אחריהן?
אני יכול אולי ליצור הפרעה.
אז הייתי צריך לעמוד בצד,
בעוד שהשאר רצו לעבר המסוק.
יכולתי לראות את הצוות מדברים, דנים בזה.
ברגע האחרון, אחד מהם אמר, "קדימה, עלה על המסוק!"
רצתי קדימה ועליתי. זאת היתה כזאת הרגשה מדהימה.
וזאת היתה הרוח של ללמוד על ולתמוך זה בזה
שהשפיעה.
ומאז, השתתפתי בכל מה שהם עשו
בלי שום הפרדה.
כאן נמצא הלהט שלי.
אני אוהב אותם. אני אראה לכם כמה תמונות.
גדוד ברואין, יחידת בראבו -- זה שם היחידה אליה אני שייך.
הצוות מורכב מקצינים וסגנים שמפקחים על תכנית העתודה.
בהתחלה, אתם יכולים לראות, זה היה שלב קצת מוזר.
אבל ברגע שהם למדו יותר עלי ומה שאני יכול לעשות,
היתה רק תמיכה ואחדות מדהימה.
הצוערים, העמיתים שלי -- ובכן, כשאתה מתאמן ומזיע ביחד,
אתה מרגיש את הקשר של אחווה מייד.
אחוות אחים - או אחיות הופכת אותם למשפחה.
באימונים ובשיעורי מדע צבאי למדנו תיאוריות לוחמה,
כיצד להוביל חיילים, איך לבצע גישוש וסיור,
אסטרטגיות, איך להפיל בונקר
וניווט בשטח, בו אתה מוצא את דרכך בהרים.
מבחינת התאמות, סופקו לי מתורגמנים
באמצעות המרכז הלאומי לחרשות, NCOD, כאן באוניברסיטת נורת'רידג'.
ואני ממש חייב להודות להם,
בגלל שקשה למצוא מתורגמנים
שמוכנים לקום ב4:30 בבוקר,
או לפעמים אפילו ב3:30 בבוקר.
זה הקצין ששלח לי את האימייל,
בו נאמר לי שאוכל להשתתף בכמה קורסים אצלם.
זהו סגן מנדוזה.
זה המתורגמן שלי כאן, לפני תחילת השיעור.
זאת תמונה מהסתיו שעבר, כשהתחלנו את האימונים.
זה סגן אלוף פלפס,
זה תג השם שלו.
הוא המפקד של כל גדוד ברואין.
בכל פעם שאני רואה אותו הולך, זה די מעורר השראה.
אני מתכוון, האופן בו הוא מציג את עצמו, אפשר לראות שהוא תמצית החייל.
גם, הוא לא רואה בי אדם חירש.
במקום הוא מסתכל על הכישורים והיכולות שלי.
הוא ממש תמך בי ואני מכבד אותו על כל זה.
זה אני במהלך אחד התרגילים.
זה אותו מסוק צ'ינוק שכמעט לא עליתי עליו.
לכל צוער יש מנטור.
המנטור שלי הוא סינטל.
הוא חייל ממש חכם.
הוא מלמד אותי את כל הדקויות ואיך לבצע אותן באופן הכי מלא.
התמונה העליונה היא כשהחלטנו לצאת קבוצה ללאס וגאס
להתחרות בתחרות,
לראות אם נוכל לעמוד בתנאי האימונים הפיזיים של החיילים הגרמניים.
זה כולל שחיה, ריצות מהירות, קליעה למטרה ואימוני כושר שונים.
עברתי אותם ועמדתי בדרישות הסף
לקבל כאן את תג הזהב למיומנות של הצבא הגרמני.
זה אחד מהסגנים, סגן ריצ'רדסון.
אני מת על הבחור הזה. הוא לא מוכן לסבול את השטויות שלנו, הצוערים.
הנה אני בבוקר,
בו צעדנו 12 ק"מ עם משא של 18 קילו
בפחות משעתיים.
הנה חלק מהצוערים שאתי.
אני איתם כבר מספיק זמן שפיתחתי סימני שם בשבילם.
מימין, כאן, זה טרינידד.
נתתי לו את הסימן הזה כי הוא תמיד מאוד ציני.
הוא בעל פז"ם, שירת בעירק ובאפגניסטן.
הבחורה היא פריגו, שהכינוי שלה הוא "פריג'דר",
ומכאן הסימן שלה.
אנחנו תמיד מתחרים זה בזה בשיעורים.
הצוער בסוף הוא ג'ארבי. הוא אתלט מעולה.
נתתי לו את הסימן הזה בגלל הצלקת שיש לו כאן.
אתם יודעים מי זה?
זה יו"ר המטות המשולבים,
הוא הקצין הצבאי בעל הדרגה הגבוהה ביותר
והיועץ הצבאי הראשי לנשיא אובמה
ומזכיר ההגנה גייטס.
הוא נתן שיחה באוניברסיטת UCLA לאולם מלא.
לאחר מכן, עמדתי בתור ללחוץ את ידו.
לאחר מכן, בירכתי אותו לשלום, "זהו כבוד גדול לפגוש אותך".
אני סימנתי והמתורגמן שלי תירגם אותי.
האדמירל מולן פנה למתורגמן ואמר "נחמד לפגוש אותך".
תוך שהוא מדבר אל המתורגמן, שנמנע מלתקן אותו.
נראה שהוא קצת מבולבל ופשוט מהר להמשיך
ללחוץ ידיים עם שאר החיילים.
אז אני לא בטוח אם הוא ממש ידע שאני חירש או לא.
אז דברים התקדמו יפה, בקצב מהיר,
עד לפני שבועיים,
כשמשהו קרה.
ובכן, לתכנית העתודה יש ארבעה שלבים.
אני כרגע משלים את שני השלבים הראשונים, אותם אסיים במאי הקרוב.
השלב השלישי יתחיל בסתיו.
אבל כדי להתקדם, יש לעבור בדיקה רפואית.
ברור, שכחירש, אני אכשל בבדיקת השמיעה.
אז התיישבנו לשיחה,
ונאמר לי שאם אני רוצה להמשיך לשלב השלישי,
לא אוכל להשתתף באימוני הכושר בבוקר,
ולא באימוני השטח בימי שישי, או באימוני הבסיס הצבאי.
אני אצטרך להחזיר את המדים שלי.
אני אוכל להמשיך בשיעורים, כשומע חופשי, וזהו.
זה ממש פגע בי. זאת היה מכה קשה.
הרבה מהקצינים והצוערים הביעו אמפתיה
עם ההלם והאכזבה הפתאומיים,
ותוהים למה זה צריך להיות ככה.
סגן אלוף פלפס ניסה לדבר עם הממונים עליו
בשורת הפיקוד
ולהסביר להם שאני אחד מהצוערים הטובים ביותר,
שעברתי את כל התרגילים וקיבלתי ציונים גבוהים במבחנים שלי.
אבל התשובה שלהם היתה זהה:
המדיניות היא מדיניות, ואם אתה חירש, אתה פסול.
אני יודע שהצוות ניסה למצוא דרכים שונות.
הם גילו שיש צוער חירש בCitadel,
קולג' צבאי בדרום קרולינה.
הצוער הזה ישלים את שנתו הרביעית שם
ויסיים במאי הקרוב.
ועדיין, הוא באותו המצב כמוני --
הוא לא יכול להצטרף לצבא כי הוא חירש.
ועדיין, כל הצוערים שאיתי והקצינים אמרו לי
לא להתייאש; המדיניות חייבת להשתנות.
ייעצו לי לדבר עם חבר הקונגרס שלי.
והעליתי את הנושא בפני הנרי ווקסמן,
חבר הקונגרס של המחוז כאן בלוס אנג'לס,
כדי להתחיל להניע את התמיכה בקמפיין שלי.
למרות זאת, אני צריך את העזרה והתמיכה שלכם.
כולנו, אתם יודעים?
אם אתם זוכרים בהיסטוריה האמריקאית, נאמר לאפרו-אמריקאים
שהם לא יכלו להצטרף לצבא,
ועכשיו הם משרתים.
גם על נשים נאסרה הכניסה, אבל עכשיו מותר להן.
הצבא תמיד ועדיין משתנה,
עכשיו זה הזמן שלנו. עכשיו תורנו.
הואה!
(מחיאות כפיים)