Amikor az előadásomra készültem
elgondolkodtam az életemen, és azon töprengtem,
pontosan mikor is kezdődött az én "utazásom".
Hosszú idő után sem jöttem rá,
hol kezdődik, hová tart, hogyan végződik a történetem.
Azt hittem, hogy akkor kezdődött,
amikor egy délután édesanyám azt mondta,
hogy kétéves koromig már három elrendezett házasságtól menekültem meg.
Vagy egy este, amikor 8 órán át nem volt áram a falunkban,
körülültük édesapámat,
és arról mesélt, hogy kiskorában küzdenie kellett azért, hogy iskolába járhasson,
mert nagyapánk azt akarta, hogy a földeken dolgozzon vele együtt.
Vagy egy sötét éjjelen, 16 évesen,
amikor három gyerek jött oda hozzám, és azt súgták a fülembe,
hogy a barátomat megölték becsületgyilkosság címén.
De később rájöttem,
hogy mindezen pillanatok meghatározó hatással,
voltak az életemre,
de nem ezek jelentették "utam" kezdetét.
A valódi kezdetét akkora teszem, amikor a vályogházunk előtt,
a pakisztáni Sindh északi részén,
édesapám megfogta az akkor 14 éves anyám kezét,
és úgy döntöttek, elhagyják a falut,
hogy olyan helyre menjenek, ahol gyermekeiket iskolába küldhetik.
Néha úgy érzem, hogy az életem
a döntéseik és bölcs választásaik miatt alakult így.
Ugyanígy az ő döntésük volt,
hogy engem és testvéreimet nem szakítanak el a gyökereinktől.
Akkor is, amikor a csak Ribabad néven emlegetett faluban éltünk,
melynek jelentése "a szegények faluja",
apám mindent megtett, hogy legyen egy házunk a vidéki szülőföldünkön is.
Családunk a Balochistan hegyvidéken élő
Brahui nevű őslakosoktól származik.
A Brahui vagy Brohi hegylakót jelent, és ez a nyelvünk neve is.
Édesapám szigorúan ragaszkodott hozzá, hogy megtartsuk hagyományainkat,
és hála neki, életemet boldogan éltem dalok, hagyományok, mesék, hegyek,
és a birkanyáj körében.
Ugyanakkor a két véglet megélése,
a falum és hagyományai,
valamint az iskola modern tanítása között nem volt könnyű.
Tudtam, hogy én voltam az egyetlen lány, akinek ekkora szabadság adatott,
és emiatt bűntudatom volt.
Mialatt én Karachiban és Hyderabadban iskolába jártam,
sok unokatestvéremet és gyerekkori barátnőmet kiházasították.
Néhányukat idősebb férfihez adták, mások házassági csere miatt házasodtak,
és volt, aki második feleség lett.
A szemeim előtt áldozott le egy gyönyörű hagyomány és varázsa,
amikor láttam, hogy egy lánygyermek születését szomorúság lengi körül,
és hogy a nőknek mindig azt tanították, legfőbb erényük a türelem legyen.
16 éves koromig
szomorúságomat sírással enyhítettem,
főként éjjel, amikor mindenki aludt.
Csak szipogtam a párnába fúrt fejjel,
amíg egy éjjel meg nem tudtam, hogy egy barátnőmet megölték,
a család becsülete érdekében.
A becsületgyilkosság olyan hagyomány,
amely során a házasság előtti vagy kívüli kapcsolattal
meggyanúsított nők és férfiakat
a családjuk megöli.
A gyilkos általában a báty, az apa vagy egy nagybácsi.
Az ENSZ szerint 1000 becsületgyilkosságot hajtanak végre Pakisztánban
évente, és ez csak a bejelentett esetek száma.
Egy gyilkos hagyomány szerintem teljesen értelmetlen,
és tudtam, hogy tennem kell valamit.
Nem akartam könnyek között elaludni.
Tenni akartam valamit, bármit, hogy ennek véget vessek.
16 éves voltam. Verseket kezdtem írni,
és házról házra menve beszéltem a becsületgyilkosságokról,
hogy miért történnek, miért kell megállítanunk,
felhívni rá a figyelmet.
Végül találtam egy sokkal jobb megoldást a probléma kezelésére.
Akkoriban egy nagyon kicsi, egyszobás házban laktunk Karachiban.
Minden évben a monszun idején a házunkat elöntötte a víz,
esővíz és szennyvíz.
Anyám és apám pedig hordták ki a vizet.
Akkoriban volt, hogy apám hazahozott egy nagy gépet: egy számítógépet.
Annyira nagy volt, úgy tűnt, hogy az egyetlen szobánknak elfoglalja a felét,
és annyi részből állt, és annyi kábelt kellett csatlakoztatni.
De akkor is ez volt a legizgalmasabb dolog,
ami a húgaimmal és velem történt mindaddig.
Legidősebb öcsém, Ali lett a számítógép felelőse,
nekünk 10-15 perc idő jutott naponta.
Mivel én voltam a legidősebb nyolcunk között,
én használhattam utolsóként,
és csak azután, ha elmosogattam,
kitakarítottam, segítettem anyámnak elkészíteni a vacsorát,
és megágyaztam mindenkinek a földön egy-egy plédet leterítve.
Ezek után rohantam a számítógéphez,
csatlakoztam az internethez,
és gyönyörrel csodálkoztam 10-15 percen át.
Fel is fedeztem akkor egy honlapot, amit "dzsúgle"-nek hívtak.
[Google] (nevetés)
Kétségbeesetten igyekeztem tenni valamit a hagyományunk ellen.
Jó hasznát vettem a Google-nak, és felfedeztem a Facebookot,
az oldalt, amelyen az ember a világon bárkivel kapcsolatba tud lépni.
Így Karachiban lévő csöpp, csupasz szobámból kapcsolatba léptem
emberekkel az Egyesült Királyságban, az USA-ban, Ausztráliában
és Kanadában, és létrehoztam egy kampányt,
melynek neve: ÉBREDJ FEL, a becsületgyilkosságok ellen.
Mindössze néhány hónap alatt óriási sikere lett.
Rengetegen támogattak a világ minden pontjáról.
A média is csatlakozott hozzánk.
Sokan megkerestek minket, és segítettek a figyelem felkeltésében.
Hatására az interneten túllépve elérte a szülőfalum utcáit,
és felvonulásokat, tiltakozásokat szerveztünk.
Próbáltunk a pakisztáni politikán változtatni a nők érdekében.
És miközben azt gondoltam, hogy minden tökéletes,
a csapatommal, ami a barátaimból és az akkori szomszédaimból állt,
azt hittük, hogy minden jó úton halad,
fogalmunk sem volt a nagy ellenállásról, ami utolért minket.
A közösségünk szemben állt velünk,
azt állítva, hogy iszlámellenes viselkedést terjesztünk.
Ezekben a közösségekben több száz éves hagyományokat kérdőjeleztünk meg.
Emlékszem, apám névtelen leveleket kapott,
melyekben az állt: "A lányod nyugati kultúrát terjeszt
a tisztességes társadalomban."
Egyszer még az autónkat is megdobálták kővel.
Egyik nap, amikor az irodába mentem, a fémtáblánkat horpadtan,
törötten találtam, mintha többen, valami nehéz tárgyat vágtak volna hozzá.
Annyira elmérgesedett a helyzet, hogy sokszor el kellett rejtőznöm.
Felhúztam az autó ablakát,
elkendőztem az arcom, nem beszéltem, ha nyilvános helyen voltam.
Akkor vált igazán szörnyűvé a helyzet, amikor az életem is veszélyben forgott,
és vissza kellett térnem Karachiba. Ezzel a tevékenységünk leállt.
Karachiba visszatérve, 18 évesen,
azt hittem, ez volt életem legnagyobb kudarca.
Teljesen össze voltam törve.
Tinédzserként magamat okoltam a történtekért.
Végül pedig, amikor elkezdtünk gondolkodni,
rájöttünk, hogy ez tényleg az én és a csapatom hibája volt.
Két oka volt annak, hogy a kampány hatalmas kudarcba fulladt.
Az egyik,
hogy az emberek alapvető értékeivel álltunk szemben.
Nemet mondtunk egy olyan dologra, ami nagyon fontos volt számukra,
megkérdőjeleztük a becsületkódexüket,
és megsértettük őket a folyamat során.
A második dolog, amit nagyon fontos volt megértenem,
a csodálatos és meglepő tanulság,
hogy nem vontunk be valódi hősöket,
akiknek magukért kell küzdeniük.
Azokat a falvakban élő nőket, akikért mi az utcán küzdöttünk.
Akárhányszor visszatértem,
az unokatestvéreimet és barátaimat sebhelyekkel az arcán láttam,
és megkérdeztem őket: "Mi történt?"
Amire azt mondták, "megvert a férjem."
De hát értetek küzdünk az utcákon!
Változtatunk a politikán.
Hogy lehet, hogy ez az ő életükre nincs hatással?
Akkor jöttünk rá egy számunkra fantasztikus dologra.
Egy ország politikája nincs feltétlenül
mindig hatással a törzsi, és a falusi közösségekre.
Megdöbbentő volt. És azon töprengtünk, hogy nem tudnánk-e tenni valamit ez ellen.
Rájöttünk, hogy egy hatalmas űr tátong
a hivatalos politika és a valóság között.
Ekkor döntöttük el, hogy valamit másképp kell csinálnunk.
Stratégiákat fogunk alkalmazni,
és bocsánatot fogunk kérni.
Igen, bocsánatot.
Visszamentünk a közösségekhez,
és elmondtuk, hogy szégyelljük azt, amit tettünk.
Azért jöttünk, hogy elnézést kérjünk, és szeretnénk titeket kompenzálni.
Hogyan tesszük mindezt?
Támogatni fogjuk a kultúrátok három ágát.
Tudjuk, hogy a legfontosabbak a zene, a nyelv és a hímzés.
Senki nem hitt nekünk.
Senki sem akart együttműködni velünk.
Sokat kellett győzködnünk a közösségeket, tárgyalni kellett velük,
mire végül belementek, hogy támogassuk a nyelvüket,
egy mesékből és törzsi mondákból összeállított könyvvel.
Támogatjuk a zenéjüket,
a törzsi dalokról és hagyományos dobolásról készített CD-vel.
A harmadikat, a kedvencemet,
a hímzést pedig úgy támogatjuk, hogy a falu központjában,
a nők minden nap összegyűlhetnek hímezni.
Így kezdődött az egész.
Az első faluval együttműködve létrehoztuk az első központot.
Csodálatos nap volt.
Beindult a központ.
A nők elkezdtek járni hímezni,
és részt vettek az életüket megváltoztató oktatási programban,
megtudták, mik a jogaik, mit mond az iszlám a jogaikról,
tanultak vállalkozásalapításról, hogyan kereshetnek pénzt,
és annak segítségével, hogyan kereshetnek még többet.
Megtanulták, hogyan küzdjenek az életüket tönkre tevő
évszázados hagyományok ellen.
Az iszlám szerint valójában
a nőknek és a férfiaknak egymás mellett kellene állniuk.
A nők nagyra becsültek, de erről nem hallunk sosem,
erről ők sem hallottak sosem,
el kellett mondanunk nekik, hogy tudniuk kell,
milyen jogok illetik őket, és hogyan érvényesíthetik azokat,
mert ők megtehetik, mi viszont nem.
Ez volt tehát az a modell, ami fantasztikus eredményeket hozott.
A hímzésen keresztül támogattuk a hagyományaikat.
Elmentünk a faluba. Mozgósítottuk a közösséget.
Egy olyan központot hoztunk létre, ahová 30 nő járt 6 hónapon át,
és megtanulták, hogyan adjanak értéket a hagyományos hímzéshez,
hogyan fejlesszenek egy vállalkozást. Tanultak egyéni készségeket,
és megtudták, mik a jogaik, hogyan mondjanak nemet azokra a szokásokra,
hogyan álljanak ki magukért vezérként, és a társadalomért.
Hat hónap után ezeket a nőket hitelhez és piacokhoz juttattuk,
amely által közösségükben helyi vállalkozóvá válhattak.
A projektet Sughar névre kereszteltük.
A sughar szó számos pakisztáni nyelvben használatos.
Azt jelenti, képzett és magabiztos nő.
Komolyan hiszem, hogy női vezetőkhöz csak egy dologra van szükség:
megmutatni nekik, hogy mindenük megvan ahhoz, hogy vezetővé váljanak.
Az itt látható nők
komoly képességgel bírnak ahhoz, hogy vezetőkké váljanak.
Annyit kellett csak tennünk, hogy lebontsuk az őket övező korlátokat,
amit végül megtettünk.
De mikor azt gondoltuk, hogy minden jó úton halad,
megint minden fantasztikus volt,
a beleütköztünk a következő akadályba.
Sok férfi látni kezdte, hogy feleségük változáson megy át.
"Többet beszél, döntéseket hoz."
"Úristen, mindent ő intéz a házban."
Megtiltották nekik, hogy a központokba járjanak,
és akkor rájöttünk, itt az idő a 2-es számú stratégia bevetésére.
A pakisztáni divatiparhoz fordultunk,
és elkezdtük kutatni, mi történik ott.
Kiderült, hogy a divatipar Pakisztánban nagyon erős és napról napra nő,
de kevés hozzájárulás érkezett a törzsek részéről,
és kevés hozzájárulást kaptak a törzsek, főként a nők.
Ezért úgy döntöttünk, hogy elkészítjük minden idők első törzsi női divatmárkáját,
amely a Nomádok nevet kapta.
Így a nők kezdtek többet keresni,
és pénzügyileg jobban hozzájárultak a háztartáshoz.
A férfiaknak el kellett gondolkodniuk mielőtt megtiltották a nőknek,
hogy a központokba menjenek.
(Taps)
Köszönöm. Köszönöm.
2013-ban egy központ helyett, az első Sughar Hub-ot indítottuk el.
Társultunk a TripAdvisorral,
létrehoztunk egy épített termet a falu központjában,
és rengeteg más szervezetet hívtunk meg, hogy ott együtt dolgozzanak.
Létrehoztuk a platformot a non-profit vállalatoknak,
hogy más ügyekért is tehessenek,
melyeken a Sughar projekt nem dolgozik.
Így könnyen tarthatnak ott tréningeket,
használhatják mezőgazdasági képzésekre, vagy akár piacként.
Bármire, amire szeretnék.
És fantasztikusan csinálják a mai napig.
Eddig 900 nőt tudtunk támogatni,
Pakisztán 24 falujában.
(Taps)
De tulajdonképpen nem is ez a célom.
Az az álmom, hogy a következő 10 év alatt 1 millió nőhöz tudjak eljutni,
hogy ez biztosan megtörténjen
idén elindítottuk az USÁ-ban, a Sughar Alapítványt.
Ez nem csak a Sughart fogja támogatni, hanem sok más pakisztáni szervezetet,
hogy az ötletet megismételjük,
és minél innovatívabb megoldásokat találjunk,
a Pakisztán vidéki részein élő nők képességeinek kibontakoztatásához.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)
Köszönöm. Köszönöm. Köszönöm.
Chris Anderson: Khalida, a természet eleven erejét látom benned megtestesülni.
A történeted sok szempontból is hihetetlen.
Elképesztő, hogy ilyen fiatalon hogyan érhettél el ennyit,
erődnek és találékonyságodnak köszönhetően.
Ezért a következő lenne a kérdésem:
Látványos elképzelés eljutni 1 millió nőhöz és segíteni, hogy kibontakozzanak.
A jelenlegi siker mennyire függ tőled,
elragadó személyiséged erejétől?
Mekkora ennek a jelentősége?
Khalida Brohi: Úgy gondolom, hogy az én dolgom inspirálni,
az álmomat továbbadni.
Nem tudom tanítani, hogyan kell csinálni, mert rengeteg módja van ennek.
Mi csak 3 lehetséges utat próbáltunk ki,
de több száz különböző út van arra, hogy segítsünk a nőknek kibontakozni.
Én csak inspirálok másokat, ez a dolgom.
És továbbra is tenni fogom, hogy a Sughar tovább fejlődhessen.
Terveink szerint további 2 falut vonunk még be,
és úgy vélem, hamarosan Pakisztán határain is túllépünk
Dél-Ázsia felé és még tovább.
CA: Nagyon tetszett, ahogyan a csapatodról beszéltél.
Hiszen mindannyian 18 évesek voltatok akkor.
Hogyan is nézett ki ez a csapat?
Iskolai barátnők, igaz?
KB: Azon gondolkodtam, hogy vajon elhiszik-e, hogy a korom alapján
a falumban már nagymamának kellene lennem?
Anyám 9 évesen ment férjhez, és én vagyok a legidősebb hajadon nő
a falumban, aki semmit sem kezd az életével.
CA: Várj, nem kezdesz semmit?
KB: Nem. CA: Oké.
KB: Az emberek nagyon sokszor sajnálnak.
CA: De mennyi időt töltesz most tulajdonképpen Balochistanban?
KB: Ott élek.
Még mindig Karachi és Balochistan között lakunk.
A testvéreim mind iskolába járnak.
Én vagyok a legidősebb nyolcunk közül.
CA: De amit te csinálsz, az biztosan fenyegetően hat pár emberre ott.
Hogyan tudsz vigyázni magadra? Biztonságban érzed magad?
Vannak még gondok?
KB: Ezt a kérdést jó párszor feltették már,
és úgy érzem, hogy a "félelem" szó lepereg rólam,
viszont egyfajta félelmet érzek, ami ettől különbözik.
A félelem, hogy ha engem megölnek, mi lesz azokkal az emberekkel,
akik engem annyira szeretnek.
Anyám késő estig vár, hogy hazaérjek.
Húgaim sokat szeretnének tőlem tanulni,
és sok-sok lány van még a közösségben, akik beszélni szeretnének velem,
és megkérdezni különböző dolgokról,
és nemrég el is jegyeztek. (Nevet)
(Taps)
CA: Ő is itt van? Állj fel, kérlek.
(Taps)
KB: Az elrendezett házasságoktól menekülve saját magam választottam férjet
a világ másik oldalán, Los Angelesben. Teljesen más világ.
Egy évig kellett küzdenem. De ez egy másik történet.
De azt hiszem, ez az egyetlen dolog, amitől félek.
Nem szeretném, hogy anyám hiába várjon egy este.
CA: Azok az emberek tehát, akik szeretnének segíteni,
talán vehetnek pár ruhát,
amiket te hozol magaddal,
és amelyek tényleg a balochistani hímzéssel készültek?
KB: Így igaz!
CA: Részt vehetnek az alapítvány munkájában.
KB: Persze. Annyi emberre van szükség, amennyire csak lehet,
mert most az alapítvány egy kezdődő folyamat.
Igyekszem sokat tanulni arról, hogyan kell működtetni,
hogyan kell pénzügyi forrásokat szerezni, más szervezetekkel kapcsolatba lépni,
és különösen az e-commerce-ről, ami számomra teljesen új.
Hidd el, nem vagyok divat őrült.
CA: Nos, hihetetlen élmény volt, hogy itt voltál velünk.
Kérlek, maradj továbbra is bátor, okos és vigyázz magadra.
KB: Nagyon szépen köszönöm. CA: Köszönöm, Khalida. (Taps)