Under förberedelserna med mitt föredrag
reflekterade jag över mitt liv och funderade på
när min resa egentligen började.
Det gick lång tid, och jag kunde inte komma på
varken början eller slutet av min historia.
Jag brukade tänka att starten var
en eftermiddag hemma i byn då min mamma berättade
att jag undsluppit tre arrangerade äktenskap
innan jag var två år.
Eller en kväll när strömmen låg nere i åtta timmar
och min pappa satt, omgiven av oss alla,
och berättade om när han var liten och kämpade för att få gå i skolan
eftersom hans pappa, som var bonde, ville att han skulle arbeta på fälten.
Eller den mörka natten när jag var 16 år
och tre små barn kom och viskade
att min vän mördats i något som kallades hedersmord.
Men sedan insåg jag att,
även om dessa händelser bidragit till min resa,
och påverkat mig
så var de inte så det började,
utan starten skedde framför ett hus av lera
i de norra delarna av Sindh, Pakistan,
då pappa höll min 14-åriga mammas hand
och de bestämde sig för att lämna byn och ta sig till en stad
där de skulle kunna låta sina barn gå i skola.
På sätt och vis känner jag att mitt liv
är resultatet av några kloka val och beslut de tog.
Ett annat beslut var
att låta mig och mina syskon behålla kontakten med våra rötter.
När vi bodde i byn Ribabad som jag minns med värme,
vilket betyder de fattigas by,
såg min pappa till att vi också hade ett hus i provinsen vi kom från.
Jag härstammar från en stam på Baluchistans högplatå
som heter Brahui.
Brahui, eller Brohi, betyder bergsbo. Så heter också mitt språk.
Tack vare pappas stränga regler för att hålla fast vid våra traditioner
hade jag en underbar uppväxt med sång, kultur, tradition, berättelser, berg,
och massor av får.
Men att leva i två ytterligheter
mellan traditionerna i min kultur,
och den moderna utbildningen i skolan var inte lätt.
Jag visste att jag var den enda flickan som hade en sådan frihet,
och jag hade skuldkänslor för det.
Medan jag gick i skola i Karachi och Hyderabad
blev många av mina kusiner och barndomsvänner bortgifta,
några till äldre män, några i byteshandel,
och några till och med som andrafruar.
Jag hade upplevt de vackra traditionerna men dess magi tonade bort
när jag såg att födelsen av en flicka firades med sorg,
när kvinnor blev tillsagda att tålamod var deras primära dygd.
Fram tills jag var 16 år,
tröstade jag mig med att gråta,
mestadels på nätterna när alla sov
och jag brukade snyfta i kudden,
fram till den natten då jag fick veta att min vän hade blivit mördad
i hederns namn.
Hedersmord är en tradition
då män och kvinnor misstänks ha relationer
före eller utanför äktenskapet,
och deras familjer dödar dem för det.
Mördaren är för det mesta en bror, far, farbror eller morbror i familjen.
FN rapporterar att omkring 1 000 hedersmord
sker i Pakistan varje år, men det är bara de fall som rapporteras.
Jag kunde inte acceptera en tradition som mördar,
jag insåg att jag var tvungen att göra något.
Jag tänkte inte gråta mig till sömns längre.
Jag tänkte göra vad som helst för att stoppa det.
Jag var 16 år - jag började skriva poesi
och gick från dörr till dörr och berättade för alla om hedersmord
varför de sker, varför de borde stoppas,
och väckte medvetenheten
tills jag hittade ett mycket bättre sätt att hantera frågan på.
På den tiden bodde vi i ett mycket litet enrumshus i Karachi.
Varje år under monsunregnen översvämmades huset
av regn- och avloppsvatten
och mamma och pappa brukade ösa ut vattnet.
En dag kom pappa hem med en stor maskin, en dator.
Den var så stor att den såg ut att nästan fylla vårt enda rum,
och den hade så många delar som skulle monteras ihop.
Det var det mest spännande
som hittills hänt mig och mina systrar.
Min äldre bror Ali fick ansvaret för den,
och vi fick alla använda den 10 till 15 minuter om dagen.
Som äldst av åtta syskon,
fick jag använda den sist av alla,
och inte förrän jag diskat,
städat huset, lagat middag tillsammans med mamma,
och lagt ut sov-filtar på golvet,
efter sysslorna sprang jag till datorn,
kopplade upp den på internet,
och njöt till fullo av mina tio minuter.
Jag hade upptäckt en sida som hette Joogle.
[Google] (Skratt)
I min heta önskan att göra något åt denna tradition,
använde jag Google och upptäckte Facebook,
en webbsida som knyter samman människor över hela världen,
och från mitt mycket lilla rum med lertak i Karachi,
kom jag i kontakt med människor på flera kontinenter,
och skapade en kampanj som fick namnet
VAKNA UPP-kampanjen mot hedersmord.
Den blev enormt stor på bara några månader.
Jag fick mycket stöd från hela världen.
Media kontaktade oss.
Många försökte hjälpa oss att öka medvetenheten kring ämnet.
Kampanjen blev så omfattande att den till slut nådde min hemstad,
där vi organiserade strejker och demonstrationer,
för att försöka ändra reglerna kring stöd för kvinnorna i Pakistan.
Jag tyckte att allt löpte på fint,
och mitt team - som mestadels var vänner och grannar -
tyckte också det,
och vi hade ingen aning om att vi skaffat oss starka motståndare.
Min by reste sig emot oss,
och sade att vi spred icke-islamiska budskap.
Vi utmanade seder och bruk som funnits i samhällena i hundratals år.
Jag kommer ihåg att pappa fick anonyma brev
som sade, "Din dotter sprider västerländsk kultur
i våra hedervärda samhällen."
En gång kastade man sten på vår bil.
En dag när jag kom till kontoret var vår metallskylt sönderslagen
som om man hade slagit på den med något tungt.
Situationen blev så allvarlig att jag var tvungen att gömma mig.
Jag brukade veva upp rutorna i bilen,
täcka ansiktet, inte prata när jag var ute bland folk,
men när jag hotades till livet blev situationen ohållbar,
och jag tvingades återvända till Karachi, och våra aktioner upphörde.
Som 18-åring, tillbaka i Karachi,
var detta var mitt livs största misslyckande.
Jag var förkrossad.
Jag skuldbelade mig själv för allt som hänt.
När vi analyserade händelserna,
insåg vi att det faktiskt var vårt fel.
Det var två betydande anledningar till varför kampanjen misslyckats.
Den första var,
att vi kritiserade människors kärnvärderingar.
Vi sade nej till något som var väldigt viktigt för dem,
utmanade deras hederskodex,
och sårade dem djupt under processen.
Den andra, vilket blev en nyttig läxa för mig,
och som även förvånade och överraskade mig,
var att vi inte inkluderat de verkliga hjältarna
som borde kämpat för sin sak.
Kvinnorna i byarna hade ingen aning om att vi förde en kamp i deras namn.
Varenda gång jag reste dit,
fann jag mina kusiner och väninnor med ärr i sina ansikten,
och jag frågade; "Vad har hänt?",
och fick svaret "Våra män slog oss."
Men vi kämpar ju på gatorna för er skull!
Vi förändrar regelverket.
Hur kan det inte inverka på deras liv?
Då upptäckte vi något mycket förvånade.
Ett lands lagar och regler
berör inte nödvändigtvis människorna på landsbygden.
Det var en hemsk insikt - kan vi inte påverka situationen?
Vi insåg det enorma gapet
mellan de officiella lagarna och vad som sker på gräsrotsnivå.
Den här gången tänkte vi ha ett annat angreppssätt.
Vi ska ha en strategi,
och vi ska gå tillbaka och be människor om ursäkt.
Just det, be om ursäkt.
Vi återvände till byarna
och sade att vi skämdes för vad vi gjort.
Vi är här för att be om ursäkt, och även för att gottgöra er.
Hur gör vi det?
Vi kommer att stötta tre av era viktigaste kulturella uttryck.
Vi vet att dessa är musik, språk och broderi.
Ingen trodde på oss.
Ingen ville jobba med oss.
Det krävdes mycket övertalning och diskussioner med dessa samhällen
innan vi kunde enas om att vi skulle främja deras språk
genom att göra ett häfte med deras berättelser, fabler
och klanhistorier, vi skulle uppmuntra deras musik
genom att spela in en CD med deras klansånger.
Samt det tredje, vilket var min favorit,
vi skulle främja broderitraditionen genom att skapa en mötesplats i byn
dit kvinnor kunde komma varje dag och brodera.
Så började vi.
Vi jobbade med en by och öppnade vår första mötesplats.
Det var en underbar dag.
Vi slog upp dörrarna.
Kvinnor kom för att brodera,
och gick också igenom en livsomvälvande utbildning,
lärde sig om sina rättigheter, vad islam säger om dessa,
om företagsutveckling, hur de kan tjäna pengar,
och hur de kan få pengarna att växa,
hur de bekämpar de traditioner som förstört deras liv
i så många århundraden,
för i islam, i realiteten,
förutsätts kvinnan vara sida vid sida med mannen.
Kvinnor har en sådan ställning med vi inte har lyssnat på det örat
och de har inte heller lyssnat,
och vi behövde tala om för dem att de måste känna till
vilka rättigheter de har och hur de tar dem,
för de kan göra det själva.
Här är modellen vi jobbade efter - fantastisk.
Genom broderiet främjade vi deras traditioner.
Vi reste till byn för att mobilisera samhället.
Vi skapade en mötesplats med plats för trettio kvinnor
som skulle vara där i sex månader och lära sig utveckla broderiet,
företagsutveckling, olika färdigheter och baskunskaper,
om sina rättigheter och att säga nej till vissa traditioner
och hur de skulle bli ledare för sig själva och för samhället.
Efter sex månader skulle kvinnorna få kontakt med långivare och marknaden,
så att de kunde bli entreprenörer i sina samhällen.
Vi kallade projektet Sughar.
Sughar är ett ord som finns i många av Pakistans språk.
Det betyder kompetenta och självsäkra kvinnor.
Jag är övertygad om att det enda man behöver göra
för att få fram kvinnliga ledare är att:
Låta dem veta att de har vad som krävs.
Kvinnorna ni ser här,
har hög kompetens och förutsättningar att bli ledare.
Allt vi behövde göra var att riva barriärerna som omgav dem,
och det var vad vi bestämde oss att göra.
Men när vi tyckte att allting rullade på,
än en gång var allt fantastiskt,
råkade vi ut för nästa bakslag:
Många män började upptäcka att deras fru förändrades.
Hon började prata mer, hon tog beslut -
men oj, hon tar hand om allt i huset.
De nekade dem att komma till mötesplatsen,
men nu tänkte vi, okej, dags för plan B.
Vi vände oss till modeindustrin i Pakistan
för att undersöka vad som händer där.
Modeindustrin i Pakistan är stark och i tillväxt,
men den får få bidrag från landsbygden,
likaså når den inte ut till landsbygden, och kvinnorna.
Vi bestämde oss för att lansera vår första kollektion mot dessa kvinnor,
och varumärket heter nu Nomads.
Kvinnor började tjäna mer,
de började bidra finansiellt till hushållet,
och männen tvingades tänka en extra gång innan de nekade dem
att besöka mötesplatsen.
(Applåder)
Tack så mycket, tack.
2013 lanserade vi vårt första Sughar center.
Vi samarbetade med TripAdvisor
och byggde ett riktigt hus mitt i byn
och bjöd in andra organisationer att komma och arbeta där.
Vi skapade den för ideella organisationer
så att de kan arbeta med de frågor
som Sughar inte jobbar med,
de skulle kunna hålla kurser där,
använda den som skola, eller som marknadsplats,
eller vad de önskar använda den till,
och de har gjort ett fantastiskt arbete.
Hittills har vi kunnat stötta 900 kvinnor
i 24 byar runt om i Pakistan.
(Applåder)
Men det är faktiskt inte mitt mål.
Min dröm är att nå ut till en miljon kvinnor
under de kommande tio åren, och för att försäkra oss om det,
lanserade vi i år Sughar Foundation i USA.
Den ska inte bara finansiera Sughar utan också andra organisationer i Pakistan
för att kopiera idén
och finna ännu fler innovativa sätt
att frigöra potentialen hos kvinnorna på Pakistans landsbygd.
Tack så mycket.
(Applåder)
Tack. Tack. Tack.
Chris Anderson: Khalida, du är verkligen en naturkraft.
På många sätt är den här historien närmast ofattbar.
Det är otroligt att en så ung person lyckats åstadkomma så mycket
med stor envishet och uppfinningsrikedom.
Då undrar jag:
Det är en imponerande vision att nå ut till en miljon kvinnor -
hur mycket av framgången hitintills beror på dig,
och kraften i din starka personlighet?
Hur går det att göra i stor skala?
Khalida Brohi: Mitt jobb är att inspirera,
och dela med mig av min dröm.
Jag inte lära ut hur, för det finns så många olika sätt.
Vi har experimenterat med tre olika sätt.
Det finns hundratals olika sätt att frigöra kvinnors inneboende kraft.
Mitt jobb är att inspirera till förändring.
Jag kommer fortsätta. Sughar fortsätter växa.
Vi planerar att starta i ytterligare två byar,
och snart expanderar vi förhoppningsvis utanför Pakistan
i Sydasien och andra länder.
CA: Det var underbart när du pratade om ditt team tidigare,
jag menar, ni var alla 18 år då.
Hur såg teamet ut?
De var skolkamrater, eller hur?
KB: Förstår ni som sitter här att jag är i en ålder
där jag förväntas vara mormor i min kultur?
Min mamma gifte sig vid nio, jag är den äldsta kvinnan som är ogift
och jag gör ingenting av mitt liv i min by.
CA: Vänta, vänta nu, gör ingenting?
KB: Nej. CA: Du har rätt.
KB: Människor tycker ofta synd om mig.
CA: Men hur mycket tid spenderar du nu i Baluchistan?
KB: Jag bor där.
Vi bor fortfarande mellan Karachi och Baluchistan.
Mina syskon går fortfarande i skolan.
Jag är äldst av åtta syskon.
CA: Men vad du sysslar med
utgör definitivt ett hot för en del människor.
Hur hanterar du din säkerhet? Känner du dig trygg?
Upplever du problem?
KB: Den frågan har jag fått många gånger,
och ordet "rädsla" kommer spontant men tonar bort,
men det finns en rädsla som stannar kvar.
Rädslan för att bli mördad, och vad som då händer med de människor
som älskar mig så mycket?
Mamma väntar uppe på nätterna tills jag kommer hem.
Mina systrar vill lära sig så mycket av mig,
och det finns många flickor i min by som vill prata
och ställa frågor,
och nyligen förlovade jag mig. (Skratt)
(Applåder)
CA: Är han här? Du måste resa dig upp.
(Applåder)
KB: Efter att ha flytt från arrangerade äktenskap
valde jag min man själv
på andra sidan jorden i Los Angeles, en helt annan värld.
Jag fick kämpa i ett helt år. Men det är en annan historia.
Men jag tror att det är det enda jag är rädd för,
jag vill inte att mamma inte ska se mig när hon väntar uppe på nätterna.
CA: Så människor som vill stötta er kamp,
de kan fortsätta, de kan kanske köpa en del av de kläder
som du tar med dig över
och som är tillverkade, broderierna är gjorda i Baluchistan?
KB: Ja.
CA: Eller engagera sig i stiftelsen.
KB: Absolut. Vi behöver så många som möjligt,
för nu när stiftelsen är i sin startprocess,
försöker jag lära mig allt om driften,
hur man skaffar finansiering eller samarbetar med fler organisationer,
och särskilt kring e-handel, vilket är nytt för mig.
Jag är ingen modemänniska, tro mig,
CA: Det har varit fantastiskt att ha dig här.
Fortsätt vara modig, fortsätt vara smart, och snälla var rädd om dig.
KB: Tack så mycket. CA: Tack ska du ha, Khalida. (Applåder)