Готуючись до своєї доповіді,
я замислилася над своїм життям і спробувала визначити
саме той момент, коли почалася моя подорож.
Минуло багато часу, і я просто не можу згадати
початок, середину чи кінець моєї історії.
Я завжди думала, що все почалося
одного дня в моєму селищі, коли мати сказала мені,
що мені ще не виповнилось і двох років, як вони вже відмовили трьом женихам.
Або одного вечора, коли у всьому селищі вимкнули світло на 8 годин,
і мій батько сів коло нас усіх
і розповів про своє дитинство, як він хотів ходити до школи,
а його батько-фермер наполягав на тому, щоб він допомагав йому на полі.
Або тієї темної ночі, коли мені було 16,
і троє маленьких дітей прийшли до мене і пошепки сказали,
що мою подругу вбили. І це називається "вбивством честі".
Але пізніше я зрозуміла,
що, хоча всі ці моменти зробили свій внесок у мою подорож,
мали значний вплив на неї,
все ж, не вони стали її початком.
Моя подорож почалася перед брудним будинком
в пакистанській провінції Сінд,
коли мій батько, тримаючи за руку мою 14-річну матір,
вирішив покинути селище
і перебратися до міста, де їхні діти зможуть відвідувати школу.
Почасти, моє життя
є результатом низки розумних рішень, які приймали мої батьки.
І одним з таких рішень було
не втрачати зв'язку з нашим корінням.
Я з любов'ю згадую ті часи, коли ми жили в селищі під назвою Рібабад,
що означає "селище бідняків".
Мій батько також піклувався про те, щоб у нас був будинок в рідному краю.
Я походжу з корінного племені Брагуїв, що мешкає
в горах провінції Белуждистан.
Брагуї, або Брогі, означає "жителі гір", а також це назва моєї рідної мови.
Завдяки батькам, які наполегливо виховували в нас повагу до наших традицій,
моє життя було сповнене чудових пісень, культури, традицій, історій, гір
і численних овець.
Проте життя між двома крайнощами:
традиційною культурою мого селища
і сучасною шкільною освітою, не було легким.
Я усвідомлювала, що була єдиною дівчиною, яка отримала стільки свободи,
і почувала себе винною за це.
Коли я ще ходила до школи в Карачі та Гайдерабаді,
багато з моїх двоюрідних сестер та подруг були вже одруженими.
Деякі видані за значно старших чоловіків, деякі в обмін,
а деякі були навіть другими дружинами.
Я була закохана в чудові традиції, але їхня чарівність зникала,
коли я бачила, що народження дівчинки завжди святкувалося із сумом в очах,
коли казали, що терпіння є головною чеснотою жінок.
До 16 років
я заспокоювала свій сум сльозами.
Зазвичай вночі, коли всі спали.
І так я ридала в подушку,
аж до тієї ночі, коли дізналася, що мою подругу вбили
в ім'я честі.
Вбивство честі - це традиція,
коли чоловіків і жінок, яких підозрюють у статевих відносинах
до заміжжя або у шлюбній зраді,
вбивають члени їх родини.
Найчастіше вбивцею може бути брат, батько або дядько.
За даними ООН, щорічно в Пакистані відбувається близько 1000 "вбивств честі",
і це лише зареєстровані випадки.
Я не підтримую традиції, які призводять до вбивства,
і я розуміла, що маю щось робити з цим.
Я не мала на увазі ридати ночами.
Я прагнула зробити все можливе, щоб зупинити це.
Мені було 16. Я почала складати вірші.
Щоб люди усвідомили проблему, я ходила від дверей до дверей
і розповідала про "вбивства честі", їхні причини,
і необхідність їх припинення,
аж доки я не знайшла значно кращий спосіб розв'язання цієї проблеми.
В ті дні ми жили в маленькому однокімнатному будинку в Карачі.
Кожного року, в сезон дощів, наш будинок затоплювало водою,
дощовою і з каналізації,
і мої батьки вимушені були вичерпувати воду.
В ті дні мій батько приніс додому великий пристрій. То був комп'ютер.
Він був настільки великим, що здавалося заповнить півкімнати,
і було так багато різних частин і дротів, які треба було підключити.
Проте він був найбільш захоплюючою річчю
для мене і моїх сестер.
Мій старший брат Алі був відповідальним за комп'ютер,
і кожному з нас дозволялося користуватися ним 10-15 хвилин на день.
Як найстарша з 8 дітей,
я була остання у черзі.
Спершу мені треба було вимити посуд,
прибрати будинок, приготувати разом з матір'ю вечерю,
і постелити ковдри на підлогу, щоб всі могли лягти спати,
і тоді я могла користуватися комп'ютером,
підключати його до інтернету
і розважатися і дивуватися аж цілих 10 - 15 хвилин.
В ті дні я відкрила для себе сайт Joogle.
[Google] (Сміх)
Охоплена шаленим бажанням боротися з цим звичаєм,
користуючись Google, я знайшла Facebook.
Це сайт, на якому можна спілкуватися з людьми з усього світу.
Таким чином, з моєї тісної домівки в Карачі,
я спілкувалася з людьми з Британії, Америки, Австралії та Канади.
Я започаткувала кампанію під назвою
"Пробудження! - Кампанія проти вбивств честі".
Всього за кілька місяців багато людей приєдналося до неї.
Люди з усього світу підтримували мене.
ЗМІ також приєдналися до нас.
Багато людей намагалися донести цю проблему до інших.
Згодом ця кампанія вийшла за межі он-лайн і вилилася на вулиці мого рідного міста,
де ми влаштовували мітинги і страйки,
намагаючись спрямувати політику Пакистану на підтримку жінок.
В той час я була переконана, що все йде ідеально,
моя команда, яка складалася в основному з друзів і сусідів,
також вірила в це.
Але неочікувано ми зіткнулися з опозицією.
Люди з моєї громади виступили проти нас,
звинувачуючи нас в поведінці, яка суперечить канонам ісламу.
Ми виступали проти звичаю, який формувався століттями.
Я пам'ятаю, як мій батько отримував анонімні листи,
з текстом: "Ваша дочка поширює західну культуру
в поважному суспільстві".
Якось нашу машину закидали камінням.
Іншого разу, прийшовши до офісу, я побачила, що наша металева вивіска
була збита і зламана так, ніби по ній довго гатили чимось важким.
Все стало настільки погано, що я вимушена була переховуватися.
Я піднімала вікна машини,
закривала обличчя, не розмовляла на людях.
Але врешті-решт все настільки погіршилося, що я почала отримувати погрози життю.
Я вимушена була повернутися до Карачі, і наші акції припинилися.
В Карачі я повернулася у 18 років,
тоді я думала, що зазнала найбільшої поразки у своєму житті.
Я була спустошена.
У підлітковому віці я звинувачувала себе у всьому, що траплялося.
Проаналізувавши все, що сталося,
ми зрозуміли, що самі у всьому винні.
Ми виявили дві основні причини провалу нашої кампанії.
Перша причина полягає в тому,
що ми виступили проти основних людських цінностей.
Ми заперечували те, що було для них дуже важливо,
ставили під сумнів їхній код честі,
чим глибоко ображали їх почуття.
Друга причина, дуже важлива,
і в той же час неочікувана,
полягає в тому, що ми не задіяли в процесі справжніх героїв,
тих, хто сам має боротися за свої права.
Жінки з селищ навіть і не уявляли, що ми відстоюємо їхні права на вулицях.
Щоразу, як я поверталась назад,
і бачила сестер або подруг, які ховали обличчя,
я питала: "Що сталося?"
А вони відповідали: "Наші чоловіки б'ють нас".
Але ж ми боремося за вас на вулицях!
Ми змінюємо політику.
Як це може не впливати на їхні життя?
І тоді ми зрозуміли одну дуже вражаючу річ.
Політика держави
не завжди впливає на племена та сільські громади.
Це було жахливо. Виходить, що ми не можемо фактично нічого зробити.
Ми зрозуміли, що існує велика прірва
між офіційною політикою і реальним життям в державі.
Тож цього разу, ми маємо намір вчинити все по-іншому.
Ми збираємося застосувати стратегію,
і ми збираємося повернутися назад і вибачитися.
Так, вибачитися.
Ми повернулися до громад
і сказали, що нам дуже соромно за те, що ми робили.
Ми приїхали, щоб вибачитися і виправити помилки.
Як ми це зробимо?
Ми хочемо пропагувати три головні складові вашої культури:
музику, мову та мистецтво вишивання.
Ніхто нам не повірив.
Ніхто не хотів співпрацювати з нами.
Нам довелося довго переконувати і обговорювати це з громадами,
доки вони нарешті зрозуміли, що ми будемо пропагувати їхню мову
шляхом видання книжечок з оповіданнями, байками та історіями з життя племен;
що ми будемо популяризувати їхню музику,
записуючи на диски пісні та барабанний бій племен.
І третє, моє улюблене,
ми пропагуватимемо їхнє мистецтво вишивання, відкривши центр у селищі,
куди жінки зможуть приходити кожен день і вишивати.
І так все почалося.
Ми працювали в одному селищі і відкрили там наш перший центр.
Це був чудовий день.
Ми започаткували центр.
Жінки приходили і вишивали,
а також отримували знання, які мали змінити їхнє життя.
Вони дізнавалися про права жінок в ісламі,
про те, як відкрити власну справу, як заробляти гроші,
і як збільшувати свої заощадження,
а також про те, як вони можуть боротися зі звичаєм,
який століттями руйнує їх життя,
тому що в ісламі, насправді,
жінка завжди повинна бути пліч-о-пліч з чоловіками.
Жінки мають так багато прав, що ми навіть не усвідомлювали цього,
навіть вони не усвідомлювали цього,
і наша місія полягала в тому, щоб розповісти їм
про їхні права, і як вони можуть відстоювати їх,
тому що лише вони можуть це зробити, а не ми.
Тож, саме цей підхід запрацював. І це було дивовижно.
Через вишивання ми підтримували їхні традиції.
Ми прийшли до селища. Ми залучили громаду.
Ми відкрили центр, який відвідуватиме 30 жінок,
і за 6 місяців вони дізнаються про цінності традиційної вишивки,
про відкриття власної справи, отримають певні навички та базову освіту,
дізнаються про свої права і те, як протистояти цим традиціям,
як стати господинями власного життя і суспільства.
Через шість місяців ми надамо цим жінкам позики і вихід на ринок,
де вони зможуть започаткувати власну справу у своїй громаді.
Згодом ми назвали цей проект "Sughar".
Це слово існує в багатьох мовах Пакистану.
Воно означає "вправні і впевнені у собі жінки".
Я щиро вірю, щоб жінки стали лідерами, необхідна лише одна річ:
переконайте їх в тому, що вони мають все, щоб бути лідерами.
Жінки, яких ви бачите тут,
мають талант і потенціал до лідерства.
Нам необхідно лише усунути перешкоди, які оточують їх.
І саме це ми маємо намір зробити.
І знову, вважаючи, що все йде добре,
навіть фантастично,
ми зіткнулися з одною проблемою.
Чоловіки почали помічати зміни в своїх дружинах.
Вона говорить більше, вона приймає рішення,
о боже, вона керує всіма справами в домі.
Вони перешкоджали їм відвідувати центри.
В цей час ми вдалися до такої стратегії.
Ми звернулися до індустрії моди в Пакистані
з наміром дослідити стан речей в ній.
Виявилося, що ця сфера дуже потужна і швидко розвивається,
проте місцеві племена ніяк не впливають на моду,
і мода ніяк не впливає на племена.
Тож ми вирішили запровадити перший модний бренд жіночого одягу
місцевих громад під назвою "Nomads".
Таким чином, жінки почали заробляти більше,
їхній фінансовий внесок у домашнє господарство також збільшився,
і чоловіки вже мали подумати двічі, перш ніж забороняти жінкам
відвідувати центри.
(Оплески)
Дякую.
В 2013 замість центру ми відкрили наше перше представництво "Sughar Hub".
Співпрацюючи з компанією "TripAdvisor",
ми побудували приміщення в центрі селища
і запросили до співпраці велику кількість організацій.
Наша платформа - неприбуткова,
але вони можуть працювати над іншими проблемами,
якими "Sughar" не займається.
Тут вони можуть з легкістю проводити тренінги,
організувати школу для фермерів, або навіть ринок,
або використовувати в інших цілях.
І їхня робота є дійсно вражаючою.
Наразі ми надаємо підтримку 900 жінкам
з 24 селищ по всьому Пакистану.
(Оплески)
Але, насправді, це не все, чого я прагну.
Я мрію охопити мільйон жінок за наступні 10 років.
Щоб досягти цього,
ми запровадили цього року "Sughar Foundation" в Америці.
Ми не обмежуємося лише цим, ми хочемо, щоб інші організації в Пакистані
переймали наші ідеї
і шукали кращі шляхи,
щоб виявити потенціал сільських жінок в Пакистані.
Дуже дякую.
(Оплески)
Дякую.
Кріс Андерсон: Халіда, ви майже як природна стихія.
Я маю на увазі, що ваша історія неймовірна.
Нечувано, що в такому юному віці ви досягли так багато
завдяки вашій наполегливості і винахідливості.
Тож маю одне питання.
Ви маєте блискучу мрію охопити мільйон жінок,
наскільки успіх вашої кампанії залежить саме від вас,
від сили вашої особистості?
І яких вона масштабів?
Халіда Брогі: Моя робота полягає в тому, щоб надихати інших
і ділитися своїми мріями.
Я не можу навчати тому, як досягти цього, бо існує безліч різних шляхів.
Ми спробували лише три з них.
Існують сотні способів розкриття потенціалу у жінок.
Я лише надихаю, і це моя робота.
Я продовжуватиму це робити. "Sughar" процвітає.
Ми плануємо розпочати роботу ще в двох селищах.
А скоро, я вірю, ми вийдемо за межі Пакистану,
в Південну Азію і далі.
КА: Мені сподобалося, як ви говорили про свою команду.
Вам всім було по 18 років.
Якою була ваша команда?
Там були лише шкільні друзі?
ХБ: Чи повірите ви в те, що жінки з мого селища
в моєму віці вже стають бабусями.
Моя мати одружилася в 9 років. А я - найстарша неодружена жінка,
яка за все своє життя нічого не робила в селищі.
КА: Зачекайте. Ви нічого не робите?
ХБ: Ні. КА: Ви маєте рацію.
ХБ: Люди часто співчували мені.
КА: Скільки часу ви зараз проводите в Белуджистані?
ХБ: Я там живу.
Ми все ще живемо між Карачі і Белуджистаном.
Усі мої брати і сестри ходять до школи.
І я все ще найстарша з восьми дітей.
КА: Але те, що ви робите, безсумнівно небезпечно.
Як ви уберігаєте себе? Чи ви відчуваєте себе у безпеці?
Чи є це проблемою?
ХБ: Я багато думала над цим.
І слово "страх" то з'являється, то зникає.
Проте, насправді, я боюся дечого іншого.
Якщо мене вб'ють, що буде з людьми,
які мене так сильно люблять?
Моя мати чекає до пізньої ночі, коли я повернуся додому.
Мої сестри хочуть дізнаватися про безліч речей від мене.
І багато дівчат з моєї громади хочуть поговорити зі мною,
запитати про різні речі,
а ще я недавно заручилася.
(Оплески)
КА: Чи ваш наречений тут? Підведіться, будь ласка.
(Оплески)
ХБ: Замість шлюбу з розрахунку, я сама обрала собі чоловіка
з Лос-Анджелесу, з абсолютно іншого світу.
Я змушена була боротися увесь рік. Проте, це зовсім інша історія.
Я боюся лише одного,
що моя мати не дочекається мене вночі.
КА: Тож, люди, які хочуть допомогти,
можуть, наприклад, купити щось із речей,
привезених вами з Белуджистану,
де вони були зроблені і вишиті.
ХБ: Так.
КА: Або вони можуть приєднатися до організації.
ХБ: Звичайно. Нам потрібно якомога більше людей.
Адже зараз, коли організація тільки розпочинає свою діяльність,
я намагаюся навчитися керувати нею,
збирати пожертви та співпрацювати з іншими організаціями.
Особливо важко з інтернет-комерцією, адже це зовсім нове для мене.
Я маю на увазі, що я не людина моди, повірте мені.
КА: Дякую за вашу неймовірну розповідь.
Будь ласка, залишайтесь відважною, наполегливою і бережіть себе.
ХБ: Дякую. КА: Дякую, Халіда. (Оплески)