Ez a rajz az első vizsgálatom a vetítés helyéről.
Ez a szobor,
egy talapzaton áll.
Ez nagyon fontos volt számomra
hogy elképzeljem, milyen lehet a szobor vetítéssel animált.
[Krzysztof Wodiczko: Az élők emlékműve]
Emberek összegyűlnek az emlékművek előtt.
Vannak események, tiltakozások.
Néha a vállukon ülünk, zászlókat lengetünk.
Új narratívával festjük meg őket.
Azok az emlékművek, láttak eseményeket--
néhány közülük, őrnagy.
Azt akarjuk, hogy az emlékművek észrevesznek és rögzítenek minket
figyelik, amit ma csinálunk
újra.
Annyi éven át, Próbáltam hangot adni,
vagy felerősíti a nem hallható hangot,
vagy akár elhallgatták. -- Sok halott vagy haldokló gyereket láttam.
--Szörnyű volt.
-- Beugrottak, nem tudva, hogy az megmérgezve, nem tudva, hogy kisugárzott.
Több mint hetvenmillió menekült van,
emberek, akik arra kényszerülnek hagyják el hazájukat
mert ezek az országok háborúkban vesznek,
többnyire polgárháborúk.
A Madison Square Parkban, van még négy emlékmű.
Ez a legkiemelkedőbb.
Ez pedig határozottan az polgárháborúval kapcsolatos.
Nem igazán vannak emlékműveink a menekülteknek.
[HANG A KIVETÉSBŐL] Elhagytam a szüleimet.
-- Elhagytam anyámat,
-- és a testvéreim,
-- búcsú nélkül.
-- Úgy hagytam el, ahogy te látsz.
[MÁSIK HANG A KIVETÉSBŐL] Tehát tíz éve voltunk ebben a helyzetben
-- sátorban aludni,
--felébredni,
-- egész nap félni,
-- és nem képes megtenni bármit az életedben.
[MÁSIK HANG] -- Kínzás volt.
-- Nem volt remény a jobb életre.
- Fiatalságom tizenkilenc éve, életem, elvitték.
[WODICZKO] Látni egy menekültet beszélni,
ez egy nagyon ritka lehetőség a nyilvánosság számára.
[HANG A KIVETÉSBŐL] Nehéz volt számomra elhagyni a gyerekemet.
Ha valaki el tudja képzelni gyereket hagyva hátra...
Szerintem senki sem tudja elképzelni egy-két napra hátrahagyva gyermeküket.
A gyerekemet magam mögött kell hagynom tíz évre.
Tíz évig!
[WODICZKO] Hogy együtt élhessünk ilyen traumatikus emlékek,
beszélni, kommunikálni másokkal,
ez nagyon fontos.
Azok számára, akik traumával dolgoznak,
nagyon jól tudják hogy nincs fájdalmasabb
mint az elsöprő élmény amit nem közölnek és nem osztanak meg.
Miután megosztotta,
nyitja az utat az egészségesebb élet felé traumatikus emlékekkel.
Tehát ez az én általános megközelítésem műemlékek felé.
Segítenünk kell nekik, hogy hasznosak legyenek az élőknek,
relevánssá téve őket számunkra
hogy jövőt építhessünk...
a szebb jövő...
talán a jövő, amelyben néhány emlékmű,
mint a háborús emlékművek,
soha nem kell építeni,
mert nem lesznek háborúk
sem menekültek.