Táto kresba je mojou prvou introspekciou týkajúcou sa premietania.
Ide o sochu,
stojacu na piedestále.
Pre mňa malo veľký význam
predstaviť si, ako sa dá socha oživiť premietaním.
Krzysztof Wodiczko: Pamätník pre žijúcich
Ľudia sa vždy zvyknú zhromažďovať pred pamätníkmi.
Môže ísť o udalosti, protesty.
NIekedy sedíme na ich pleciach, mávame zástavami.
Pomaľovávame ich novými naratívmi.
Tieto pamätníky sú dokonca svedkami udalostí
z ktorých sú mnohé významné.
Chceme od nich, aby pozorovali a zaznamenávali,
monitorovali aj dnes to, čím sa zaoberáme.
Už niekoľko rokov sa snažím dať hlas ľuďom
alebo ho zosilniť ,
ak ho nie je počuť alebo utíchol.
Videla som mnoho mŕtvych alebo umierajúcich detí, strašné.
Utekali k miestu, nevediac, že je otrávené, netušiac, že bolo ožiarené radiáciou.
Na svete je viac než 70 miliónov utečencov,
ľudí donútených opustiť svoje domovy,
lebo ich krajiny sú vo vojnách,
väčšinou občianskych.
Madison Square Park má 4 ďalšie pamätníky.
Najznámejší je tento.
A tento určite súvisí s Občianskou vojnou.
Pamätníky na utečencov neexistujú.
(HLAS Z PREMIETANIA) Opustil som rodičov.
Opustil som svoju mamu,
a svojich súrodencov,
ani som sa s nimi nerozlúčil.
Odišiel som tak, ako ma vidíte.
(INÝ HLAS Z PREMIETANIA) Trvalo to desať rokov, čo sme
spali v stane,
zabúdzali sa,
pociťovali obavu celý deň,
a neboli schopní so svojím životom niečo urobiť.
(INÝ HLAS Y PREMIETANIA) Mučili nás.
Stratili sme nádej na lepší život.
Stratila som 19 rokov svojej mladosti, prišla som o svoj život.
(WODICZKO) Vidieť v realite hovoriť utečenca,
je vo verejnom priestore veľmi zriedkavé.
(HLAS Z PREMIETANIA) Bolo pre mňa kruté odísť a dieťa nechať doma.
Viete si niekto predstaviť opustiť dieťa...
Neverím, že si niekto vie predstaviť,že by svoje dieťa opustil hoci iba na deň či dva.
Musela som od svojho dieťaťa odísť na desať rokov.
Desať rokov!
(Wodiczko) Aby človek dokázal žiť s takýmito traumatickými spomienkami,
je rozprávanie o nich s inými
veľmi dôležité.
Pre tých, ktorí pracujú s traumou
je dobre známe, že nič na svete nie je viac bolestivé,
než ohromujúci zážitok, ktorý človek nemôže odkomunikovať a zdieľať.
Akonáhle sa zdiela,
otvára sa cesta k zdravšiemu životu s traumatickými spomienkami.
Takže toto je vo všeobecnosti môj prístup k pamiatkam.
Musíme im pomôcť, aby sa stali užitočnými pre život,
aby mali pre nás význam
takže budeme môcť vytvoriť budúcnosť,
ktorá bude lepšia,
možno budúcnosť, v ktorej niektoré z týchto pamätníkov,
ako sú vojnové pamätníky,
nebude treba nikdy postaviť,
pretože už nebudú vojny
a žiadni utečenci.