Am un cerc restrâns de prieteni.
Locuim toți în orașe diferite și lucrăm în domenii diferite,
de la știri locale la instituții publice locale,
în drept, servicii financiare...
În ciuda domeniilor de lucru diferite,
avem în comun aceleași povești cu drame la locul de muncă.
Eu definesc drama de la locul de muncă
drept un inconvenient care intensifică stresul la muncă.
Deci, este atunci când lumea te enervează,
și nu munca în sine.
Cum parcurgeam aceste povești,
am realizat că trebuie să existe o cale mai bună de relaționare cu colegii,
fără atâtea drame.
În consecință, am creat câțiva pași care au funcționat pentru mine,
și pe care vreau să îi împărtășesc cu voi astăzi.
Pasul 1: Derulează și reflectează
sau: „Unde am greșit?”
Vreau ca toți să vă amintiți cea mai recentă dramă de la locul de muncă
ca pe un film în mințile voastre.
Ignorați toate emoțiile și concentrați-vă doar asupra voastră.
Pentru moment, să ne gândim ipotetic:
să zicem că faci parte dintr-un proiect de echipă,
fiecare își are sarcinile proprii,
și munca e împărțită.
Dar dintr-o dată, unul dintre colegi nu mai răspunde —
nu răspunde la telefon, dispare pur și simplu.
Atunci tu sau altcineva trebuie să preia sarcinile colegului.
Așa că iei o decizie de moment
și te plângi colegului din apropiere.
Și dintr-o dată, colegul se întoarce,
și, în mod surprinzător, știe tot ce ai zis.
(Râsete)
Ce am greșit în această situație?
M-am plâns persoanei greșite.
De ce aș face așa ceva?
Câteodată creăm o legătură neverbalizată cu oamenii,
care există doar în mințile noastre.
Ei nu îmi datorează discreția.
Eu doar am presupus că există.
Așa că nu trebuie să ne batem capul
încercând să aflăm de ce au procedat astfel.
Nu contează. Faptul e consumat.
Dar scopul acestui pas este autoreflecția.
Trebuie să ne concentrăm pe greșelile noastre
ca să le evităm pe viitor.
Pasul 2: Întoarce-te la realitate
sau „Asta trebuie să înceteze”.
(Râsete)
Vă gândiți vreodată la probleme înainte să ajungeți la lucru?
Oh — doar eu fac asta?
(Râsete)
Ei bine, eu fac asta.
Mă gândesc la tot felul de situații,
apoi mă enervez doar gândindu-mă.
Atunci îmi spun: „Nu, doar te pregătești, Stacy”.
(Râsete)
„Te asiguri doar că poți face față
la orice vor arunca înspre tine.”
Dar nu te pregătești.
Ce faci de fapt este să te tensionezi,
creând o anxietate
care nu este reală.
Trebuie să avem de asemenea grijă
când ascultăm scenariile inventate ale altor oameni.
Uitați ce vreau să zic.
Să zicem că ești în pauză
și vorbești cu niște colegi.
Când, dintr-o dată, apare alt coleg.
Pare să fie îngândurat —
nu foarte vesel, dar nici nepoliticos.
Intră, după care iese.
Apoi colegii încep să analizeze
ce li se pare că e în neregulă cu persoana aceea.
Spun lucruri precum:
„Oh, e supărat că nu a obținut job-ul”.
Sau spun: „Oh, nu, nu, nu...
mereu e supărat în anotimpul ăsta”.
Iar tu stai și zici: „Da, sigur asta e”.
Asculți lucrurile astea ca și cum ar fi reale.
Pe când colegul poate să se gândească
la absolut orice.
Poate că tocmai deschisese o pungă de M&M's
a nimerit patru pastile de aceeași culoare
și încerca să își dea seama de ce.
(Râsete) (Aplauze)
Dar stai și îi asculți.
Le asculți scenariile inventate
care pot influența
modul în care vei interacționa cu persoana respectivă în ziua aceea.
Indiferent dacă inventăm povești în mințile noastre
sau ascultăm poveștile inventate ale altora,
trebuie să ne oprim.
Scopul acestui pas:
nu te mai stresa pentru lucruri care nu s-au întâmplat.
Bine. Pasul 3:
descarcă-te și eliberează-te.
E bine să ai un prieten în fața căruia să te descarci.
El îți este mentor, majoretă,
terapeut,
orice ai nevoie să fie în momentul respectiv.
Acesta nu este ca persoana din Pasul 1, care se întâmpla să fie în apropiere.
Ai stabilit deja o relație cu prietenul tău.
Uitați alt scenariu:
te pregătești să îi spui unui client
ceva ce pur și simplu nu vrea să audă.
În timp ce faci asta,
vine un coleg
și te întrerupe,
după care spune exact același lucru pe care îl spuneai tu.
Nu poți face o scenă în fața clientului.
Deci trebuie să te retragi, „Mm-hmm”, și să îl asculți în timp ce face asta.
Și arzi pe dinăuntru.
Deci ce facem?
Mergem la un prieten să ne descărcăm.
Îi povestim. Ne enervăm.
E un moment și pentru asta. Enervează-te.
Înfurie-te.
Înjură, urlă,
fă orice e nevoie pentru a te elibera.
Acum urmează partea grea:
trebuie să schimbi acel ton în ceva pozitiv.
Eu chiar cred în energii pozitive și negative,
care ne pot controla starea de-a lungul zilei.
Trebuie să te gândești așa: „Bine, încotro mă duc acum?
Ce pot face altfel?”
Dacă ești prietenul cu ajutorul căruia se descarcă,
e responsabilitatea ta să-ți îndrumi prietenul înapoi spre pozitivitate.
Acum, cealaltă parte grea:
trebuie să aplici învățăturile la situația respectivă.
Nu poți purta resentimentele cu tine.
Dacă nu, acea situație excepțională devine un tipar.
Tiparul de comportament e mai greu de ignorat decât situațiile excepționale.
Scopul în acest pas este:
„Să transformăm sesiunea de descărcare într-o conversație productivă.”
Pasul 4:
Învață un limbaj nou
sau: „Trebuie să vorbim”.
Mie nu îmi place să răspund la telefon la lucru.
Nu îmi place.
Orice vrei să îmi spui, o poți face printr-un mesaj instant
sau un e-mail.
Ăsta este limbajul meu de lucru.
(Râsete)
Singura problemă
este că nu poți auzi tonul prin email.
Citesc email-uri la fel cum vorbesc,
deci sunt destul de sigură că în trecut am interpretat greșit unele tonuri,
cu excepția celor cunoscute.
Uitați un exemplu:
o să vă arăt un email pe care vreau să îl citiți,
după care îl voi citi cu voce tare.
Bine, ați avut timp, trebuia să-l fi citit deja.
(Râsete)
„Stacy,
Mulțumesc că ai ajutat grupul meu.
În prezent, nu mai avem nevoie de ajutor suplimentar.
Pe viitor, dacă ne trebuie ajutor, ți-l voi cere. Nu va trebui să ne cauți.
Ca în email-ul anterior (atașat mai jos),
am subliniat activitățile mele și ale tale
ca să evităm asta pe viitor.
Ca întotdeauna, mulțumesc pentru parteneriat!!”
Oameni...
(Râsete)
Așa l-ați citit?
(Râsete)
Sunt anumite cuvinte acolo
pe care dacă le auzi sau le citești într-un email,
poți să presupui că au fost scrise cu degetele mijlocii.
(Râsete)
Atunci nu știam. Acum știu.
(Râsete)
Cred că am stricat email-urile unora. Le corectează.
(Râsete)
Acestea fiind spuse,
trebuie să știi când e momentul să răspunzi la telefon.
Trebuie să știi când e momentul să ai o întâlnire față în față.
Iar aceste întâlniri față în față nu sunt simple.
Sunt dificile, dar necesare.
Scopul este de a încerca să înțelegi perspectiva celuilalt.
Deci vei începe conversația astfel:
„Bine, te-ai enervat când...”
Sau vei spune lucruri de genul:
„Bine, aveai deja situația sub control,
când eu am...”
Așa, poți să vezi exact punctul lor de vedere.
De asemenea, nu încerca să îi faci pe alții să te placă.
Cu toții avem propria educație. Cu toții avem propriile experiențe.
Și avem cu toții propriul stil de a comunica.
Pe măsură ce noile generații intră pe piața muncii,
ne adaptăm și noi.
Ședințele sunt acum email-uri.
Email-urile sunt acum mesaje.
Ședințele sunt acum pe Skype.
În timp ce ne adaptăm la asta,
trebuie măcar să încercăm să înțelegem
ce tip de comunicare folosesc.
Scopul în acest pas
este să înțelegem cu adevărat limbajul lor de lucru
și să acceptăm faptul că acesta poate diferi de al tău.
Pasul 5: Recunoaște și protejează,
sau: „Trebuie să facem o plimbare”.
Iată ultimul scenariu, de la un prieten profesor.
Ești pe cale să ai o întâlnire cu un părinte,
iar înainte, tu și un coleg discutați despre asta,
iar colegul îți zice: „E în regulă, sunt de partea ta.
O să fiu de acord cu recomandările tale”.
Te uiți la el cu coada ochiului, pentru că te-a mai ars și în trecut,
dar l-ai avut pe „trebuie să vorbim”,
așa că zici: „Suntem pe aceeași lungime de undă, o să am încredere”.
Întâlnirea are loc,
părintele nu e de acord cu tine,
și negreșit, colegul e de acord cu părintele,
făcându-te să arăți ridicol.
Din nou, nu putem face o scenă în fața oamenilor, nu?
Deci trebuie să te abții.
Iar după întâlnire,
același coleg are tupeul
de a veni la tine să zică: „O întâlnire nebună, nu?”
(Râsete)
Da...
Acum te testează. E un test. (Râde)
Acum e momentul să răbufnești, nu?
Ăsta e un recidivist.
(Râsete)
Te-ai abținut, iar ei au revenit.
Dar încercăm să evităm drama la locul de muncă, nu să o cauzăm,
deci trebuie să ne abținem.
Tu conduci acea conversație ieșind pe prima ușă.
Nu faci asta pentru ei.
O faci pentru tine.
Trebuie să îți protejezi energia.
Nu încerca să afli de ce au făcut așa ceva
și gata cu conversațiile de tip „întoarcerea la Iisus”.
Este ce este, au făcut ce au făcut,
și dacă ar avea oportunitatea, probabil ar face-o din nou.
Dar acum știi asta.
Acum vezi asta.
Acum poți să acționezi în consecință.
De obicei avem așteptări pe care le impunem
celorlalți,
și suntem dezamăgiți când ei nu le onorează.
Trebuie să învățăm să acceptăm oamenii așa cum sunt
și să ne adaptăm noi pentru a gestiona aceste situații.
Scopul acestui pas
este să recunoaștem când e vremea să ne depărtăm profesional de cineva.
Oameni, îmi dau seama că pașii ăștia ar putea suna ca: „Fă ceea ce se cuvine”.
Iar oamenii mereu spun asta. „Fă ceea ce se cuvine.”
Și descriu asta ca pe un drum elegant al virtuții,
plin de curcubee și unicorni.
Nu este așa.
E jenant.
E umilitor.
Îți lasă un nod de resentimente în stomac.
Și cum călătorești pe acest drum fantastic al moralității,
vezi panouri publicitare cu lucruri ce ar fi trebuit spuse
și lucruri pe care trebuia să le faci.
Mergi și vezi și calea ușoară,
stau acolo liniștiți, fără nicio grijă.
Dar trebuie să recunosc,
cu cât călătoresc mai mult pe acest drum, devine un pic mai ușor.
Situațiile mărunte nu mă mai deranjează așa de mult.
Învăț câte un pic ici și colo.
Și cum continui pe drumul ăsta,
par să fie mai multe oportunități care mă așteaptă.
Cunosc oameni asemenea mie, care vor să intre în contact cu mine,
proiecte la care lumea vrea să particip,
lideri care mă caută
pentru că au auzit de mine prin altcineva.
Partea cea mai bună?
Nevoia de a mă uita la drumul ușor
nici nu mai există.
Nu vom schimba comportamentul adulților la locul de muncă.
N-o s-o facem.
Și din acest motiv, mereu vor fi drame la locul de muncă.
Dar dacă recurgem la acești pași
și depunem efortul necesar,
putem învăța să le evităm.
Vă mulțumesc că ați fost prietenii cu ajutorul cărora m-am descărcat.
(Râsete)
Și vă mulțumesc pentru timpul acordat!
(Aplauze)