Na cestě sem
jsem měla během letu velmi zajímavý rozhovor
se svým spolucestujícím.
Řekl: "Zdá se, že USA došla zásoba zaměstnání,
protože si některá prostě vymýšlejí:
kočičí psycholog, psí zaříkávač, pronásledovatel tornád."
Po pár sekundách se mě zeptal:
"A co děláte Vy?"
Odpověděla jsem: "Budovatelka míru?"
(Smích)
Každý den pracuji na tom, abych podpořila hlasy žen
a zvýraznila jejich zkušenosti
a jejich účast na mírových procesech a řešení konfliktů.
Díky své práci
si uvědomuji, že jedinou cestou, jak globálně zajistit plnou účast žen,
je zvnovu si osvojit náboženství.
Tato otázka je pro mě životně důležitá.
Jako mladá muslimka jsem velmi hrdá na svou víru.
Dodává mi sílu a přesvědčení k mé každodenní práci.
Je to důvod, proč zde před vámi mohu být.
Ale nemohu přehlížet škody, které jsou páchány ve jménu náboženství,
nejen mého, ale všech velkých světových věr.
Chybné vykládání, užívání a manipulace náboženského písma
ovlivnila naše sociální a kulturní normy,
naše zákony, naše každodenní životy,
až do té míry, že si to někdy neuvědomujeme.
Moji rodiče se přestěhovali z Libye v severní Africe do Kanady
na počátku 80. let.
Jsem prostřední z 11 dětí.
Ano, 11.
Jak jsem vyrůstala, viděla jsem své rodiče,
nábožensky oddaní i spirituální lidé,
jak se modlili a velebili Boha za jeho dary,
jmenovitě samozřejmě mě, mezi jinými. (Smích)
Byli milí a vtipní a trpěliví,
bezmezně trpěliví, tak trpěliví, jak prostě musíte být, když máte 11 dětí.
A byli spravedliví.
Nikdy jsem nebyla vystavena náboženství skrze kulturu.
Bylo se mnou zacházeno stejně,
to samé se očekávalo ode mě.
Nebyla jsem učena, že Bůh soudí odlišně na základě pohlaví.
To, že mí rodiče pojímají Boha jako milosrdného a blahodárného přítele
a chlebodárce, utvářelo můj pohled na svět.
Má výchova měla samozřejmě i jiné výhody.
Být jednou z 11 dětí je jako Základy diplomacie. (Smích)
Dodnes se mě lidé ptají, kam jsem chodila do školy:
"Chodila jste na Kennedyho fakultu politologie?"
Podívám se na ně a řeknu: "Ne,
chodila jsem na Murabitovu školu mezinárodních vztahů."
Je nesmírně exkluzivní. Abyste se tam dostali, museli byste mluvit s mojí mámou.
Máte štěstí, je tady.
Být jednou z 11 dětí a mít 10 sourozenců
vás naučí hodně o struktuře moci a spojenectví.
Naučí vás to soustředění, musíte mluvit rychle nebo říct méně,
protože vás vždycky někdo přeruší.
Naučí vás to důležitosti předávání zpráv.
Musíte správně klást otázky, abyste získali odpovědi, které chcete,
a musíte správně říkat ne, abyste zachovali mír.
Nejdůležitější lekci, kterou jsem se ale naučila,
byla důležitost být u stolu.
Když se rozbila mámina oblíbená lampa, musela jsem být u toho,
když zjišťovala jak a kým, protože jsem se musela bránit,
když ne, padne vina na vás,
a než se vzpamatujete, máte zaracha.
Samozřejmě nemluvím ze zkušenosti.
V roce 2005, když mi bylo 15, dokončila jsem střední a přestěhovala se
z Kanady – Saskatoonu –
do Zawiye, rodného města svých rodičů v Libyi,
do velmi tradičního města.
Připomínám, že do té doby jsem byla v Libyi pouze na prázdninách,
pro sedmiletou holku to bylo kouzelné.
Byla to zmrzlina a výlety na pláž a velmi nadšení příbuzní.
Ukázalo se, že to není jako pro 15 letou mladou dámu.
Velmi rychle mi byl představen kulturní aspekt náboženství.
Slova "haram" – tedy nábožensky zakázáno –
a "aib" – tedy kulturně nevhodné –
byla nedbale zaměňována,
jakoby znamenala to samé a měla stejné důsledky.
Vedla jsem rozhovor za rozhovorem se svými spolužáky,
kolegy, profesory, kamarády, dokonce příbuznými
a začala jsem zpochybňovat vlastní pravidla a aspirace.
I se základy, které mi poskytli rodiče,
jsem začala zpochybňovat roli žen ve své víře.
V Murabitově škole mezinárodních vztahů
je velký důraz na diskuzi
a pravidlem číslo 1 je předem provést průzkum, což jsem také udělala.
Překvapilo mě, jak bylo lehké,
najít v mé víře ženy, vůdkyně,
které byly inovativní, silné –
politicky, ekonomicky i vojensky.
Khadija financovala Islámské hnutí
v jeho počátcích.
Kdyby nebylo jí, nebyli bychom tady.
Tak proč jsme se o ní neučili?
Proč jsme se o těchto ženách neučili?
Proč byly tyto ženy odsunuty na pozice, které předcházely
učení naší víry?
Proč, když jsme si rovni v očích Boha,
si nejsme rovni v očích mužů?
Pro mě se to vše vztáhlo k lekcím, které jsem se naučila jako dítě.
Ten kdo rozhoduje, člověk, který ovládá znění zprávy,
sedí u stolu
a bohužel u žádné světové víry
to nejsou ženy.
Náboženské instituce jsou ovládány muži
a řízeny mužským vůdcovstvím.
Vytvářejí politiku sobě podobnou
a dokud celkově nezměníme systém,
nemůžeme realisticky očekávat plnou ekonomickou
a politickou účast žen.
Naše základy jsou rozbité.
Moje máma dokonce říká, že nemůžete postavit rovný dům na křivých základech.
V roce 2011 vypukla Libyjská revoluce a má rodina byla v předních liniích.
Ve válce se stane taková úžasná věc,
velmi dočasný, skoro jako kulturní posun.
A poprvé jsem cítila, že je nejen přijatelné,
ale žádoucí, abych se zapojila.
Bylo to vyžadováno.
Já a další ženy jsme měly místo u stolu.
Nedržely jsme se za ruce, nevyvolávaly médium.
Byly jsme součástí rozhodování.
Sdílely jsme informace. Byly jsme klíčové.
Chtěla jsem a potřebovala jsem, aby ta změna byla trvalá.
Ukázalo se, že to není tak jednoduché.
Trvalo jen několik týdnů, než se ženy, se kterými jsem předtím pracovala,
začaly vracet do svých původních rolí.
Většina byla hnána povzbuzujícími slovy
náboženských a politických vůdců,
většina z nichž citovala ke své obhajobě náboženské písmo.
Tak získali oblíbenou podporu pro své názory.
Nejprve jsem se zaměřila na ekonomické a politické zmocnění žen.
Myslela jsem si, že to povede ke kulturní a sociální změně.
Ukázalo se, že trochu ano, ale ne moc.
Rozhodla jsem se použít jejich obranu jako svůj útok
a začala jsem také zdůrazňovat islámské písmo.
V roce 2012 a 2013 vedla má organizace největší
a nejrozšířenější kampaň v Libyi.
Vstoupili jsme do domovů, škol a univerzit, dokonce mešit.
Přímo jsme mluvili s 50 000 lidmi
a s dalšími stovkami tisíc skrze bilboardy a televizní reklamy,
rozhlasové reklamy a plakáty.
Asi uvažujete nad tím, jak organizace za ženská práva
dosáhla tohoto v komunitách, které předtím odporovaly
naší pouhé existenci.
Použila jsem Písmo.
Použila jsem verše z Koránu a výroky Proroka,
Hadísy, jeho výroky, které jsou například:
"Nejlepší z vás je ten, kdo je nejlepší ke své rodině."
"Nedovolte svému bratru utiskovat druhého."
Poprvé, páteční mše vedené imámy místní komunity
propagovaly práva žen.
Diskutovaly o zapovězených tématech jako domácí násilí.
Změnila se politika.
V některých komunitách jsme museli zajít tak daleko,
že jsme citovali Mezinárodní deklaraci lidských práv,
které oponovali, protože nebyla napsána náboženskými učenci,
ale ty samé principy jsou i v naší knize.
Takže to vlastně Spojené národy opsaly od nás.
Změnou zprávy jsme poskytli
alternativní příběh, který podporoval práva žen v Libyi.
Něco, co bylo zopakováno mezinárodně.
Neříkám, že je to jednoduché – věřte mi, není.
Liberálové budou říkat, že používáte náboženství a jste špatný konzervativec.
Konzervativci vás nazvou mnoha pestrými věcmi.
Slyšela jsem vše od: "Vaši rodiče se za Vás musí nesmírně stydět" –
špatně; jsou mí největší fanoušci –
po: "Nedožijete se svých příštích narozenin" –
opět špatně, protože jsem se jich dožila.
A nadále pevně věřím,
že práva žen a náboženství se nevylučují.
Ale musíme být u stolu.
Musíme přestat vzdávat se svých pozic, protože když zůstaneme mlčet,
dovolíme celosvětovou persekuci a zneužívání žen.
Řekneme-li, že budeme bojovat za práva žen,
bojovat proti extremismu bombami a válkou,
mrzačíme místní společnosti, které musí samy čelit těmto problémům,
aby byly udržitelné.
Není jednoduché zpochybňovat pokřivené náboženské zprávy.
Dostanete notnou dávku nadávek, posměchu a výhružek.
Ale musíme to dělat.
Nemáme jinou možnost, než získat zpět zprávu o lidských právech,
základech naší víry.
Ne pro nás, ne pro ženy ve vašich rodinách,
ne pro ženy v této místnosti,
ani ne pro ženy tam venku,
ale pro společnosti, aby byly transformovány
za účasti žen.
Jediný způsob, jak to můžeme udělat,
naše jediná možnost,
je být a zůstat u stolu.
Děkuji.
(Potlesk)