Venind aici,
am avut o conversație foarte interesantă cu pasagerul de lângă mine
în timpul zborului.
Mi-a spus: „Se pare că în Statele Unite nu mai sunt locuri de muncă,
pentru că se inventează altele:
psiholog pentru pisici, sufleor pentru câini, vânător de tornade."
După câteva secunde, m-a întrebat:
„Tu cu ce te ocupi?”
„Consolidator al păcii?”
(Râsete)
În fiecare zi, lucrez pentru a face auzite vocile femeilor
și pentru a le evidenția experiențele
și participarea în procesele de pace și în rezolvarea conflictelor.
Datorită muncii mele,
recunosc că singurul mod de asigurare a participării globale a femeilor
e prin revalorificarea religiei.
Subiectul e de importanță vitală pentru mine.
Ca tânără femeie musulmană, sunt foarte mândră de credința mea.
Îmi dă puterea și credința pentru a-mi face munca în fiecare zi.
Datorită ei pot fi aici, în faţa voastră.
Dar nu pot trece cu vederea răul făcut în numele religiei.
Nu doar în numele religiei mele, ci în cel al marilor credințe ale lumii.
Interpretarea greșită, abuzul și manipularea scrierilor religioase
au influenţat normele noastre sociale și culturale,
legile şi viața noastră de zi cu zi,
încât nici noi nu le mai recunoaştem.
Părinții mei s-au mutat din Libia, Africa de Nord, în Canada,
la începutul anilor '80.
Sunt copilul mijlociu din 11 copii.
Da, 11.
Dar crescând, mi-am văzut părinții,
ambii devotați religios și preocupați de latura spirituală,
mulțumind lui Dumnezeu pentru binecuvântări,
pentru mine adică, pe lângă altele. (Râsete)
Au fost binevoitori, simpatici și răbdători,
cu o răbdare fără limite; acel tip de răbdare care îți trebuie când ai 11 copii.
Și erau corecţi.
Nu am fost niciodată supusă religiei printr-o viziune culturală.
Am fost tratată ca un egal,
Același lucru se aștepta și de la mine.
Am fost învațată că Dumnezeu nu judecă sexele diferit.
Iar concepția părinților mei despre D-zeu ca prieten milos şi de ajutor
mi-a format modul în care priveam lumea.
Bineînteles, evoluția mea a avut beneficii suplimentare.
Să fii unul din 11 frați e diplomație la nivel înalt. (Râsete)
Chiar și-acum, când sunt întrebată ce școală am urmat –
„Ai fost la Kennedy School of Government?"
răspund: „Nu, am studiat la Murabit School of International Affairs".
E extrem de exclusivistă. Discută cu mama pentru admitere.
Din fericire pentru tine, este aici.
Dar a fi unul din 11 copii și având 10 frați
te învață foarte multe despre structurile de putere și alianțe.
Te învață să te concentrezi, să vorbeşti repede sau puţin
pentru că vei fi mereu întrerupt.
Te învață importanța modului în care transmiți mesaje.
Trebuie să pui întrebări într-un anume fel pentru a obține răspunsul dorit
și trebuie să spui „nu” într-un anume fel, pentru a menţine pacea.
Dar lecția cea mai importantă pe care am învățat-o crescând
e importanța de a sta la masa tratativelor.
Când lampa preferată a mamei s-a spart, a trebuit să fiu prezentă
când investiga cum și cine o spărsese, pentru că trebuia să mă apăr.
Dacă nu te aperi, tu vei fi arătat cu degetul
și te trezeşti pedepsit.
Nu vorbesc din experiență, desigur.
Când aveam 15 ani, în 2005, am terminat liceul
și m-am mutat din Canada, Saskatoon,
în Zawiya, Libia, orașul natal al părinților mei,
un oraș foarte tradițional.
Înainte fusesem în Libia doar in vacanță
și pentru o fată de 7 ani era fermecător.
Însemna înghețată, excursii pe plajă și rude entuziasmate.
Nu era acelaşi lucru pentru o domnișoară de 15 ani.
Foarte repede mi-a fost prezentat aspectul cultural al religiei.
Cuvintele „haram”, adică „interzis din punct de vedere religios”
şi „aib", adică „neadecvat din punct de vedere cultural”,
erau folosite fără discernământ,
ca și cum ar fi însemnat același lucru şi ar fi avut aceleași consecințe.
Ajunsesem, purtând conversații cu colegi de școală, profesori,
prieteni și chiar rude,
să pun sub semnul întrebării rolul și aspirațiile mele.
În ciuda formării oferite de părinți,
m-am trezit punând sub semnul întrebării rolul femeii în credința mea.
Deci, la Școala de Relații Internationale Murabit,
dezbaterile pe această temă erau aprige.
Regula nr. 1 era să cercetezi domeniul, deci asta am făcut
și am fost surprinsă să văd cât de ușor a fost
să găsesc femei din religia mea, care erau lideri,
care erau inovatoare, erau puternice,
din punct de vedere politic, economic, chiar şi militar.
Khadija a finanțat Mișcarea Islamică la începuturi.
Nu am fi ajuns aici fără ea.
Atunci, de ce nu învățăm despre ea?
De ce nu învățăm despre aceste femei?
De ce femeile sunt retrogradate
la statute anterioare învăţăturilor credinţei noastre?
De ce, fiind egali în ochii lui Dumnezeu, nu suntem egali în ochii bărbaţilor?
Pentru mine, totul s-a întors la lecțiile învățate în copilărie.
Cel care ia deciziile, persoana care are controlul mesajului,
stă la masă,
și, din păcate, în fiecare credință din lume,
nu e femeie.
Instituțiile religioase sunt dominate de bărbați
și conduse de bărbați,
și creează legi după asemănarea lor.
Până când nu vom schimba întreg sistemul,
să nu ne așteptăm la o participare economică și politică totală a femeilor.
Fundația noastră e năruită.
De fapt, mama spune că nu poți construi o casă pe o fundație strâmbă.
În 2011, a izbucnit revoluția libiană, iar familia mea a fost în prima linie.
S-a întamplat acest lucru uimitor care are loc în război,
aproape o schimbare culturală, foarte temporară.
Simţeam pentru prima oară că implicarea mea era atât acceptată
cât şi încurajată.
Era nevoie de implicarea mea.
Eu împreună cu alte femei aveam un loc la masă.
Nu ne țineam de mâini ca la o ședință de spiritism.
Luam parte la decizii,
împărtășeam informațiile, aveam importanță crucială.
Doream și aveam nevoie, ca acea schimbare să fie permanentă.
Se pare că nu-i așa ușor.
După doar câteva săptămâni, femeile cu care lucrasem
s-au întors la rolurile precedente,
multe fiind încurajate să facă asta
de lideri religioși și politici,
între care mulţi citau ca argumente scrieri religioase.
Așa au câştigat sprijinul popular pentru opiniile lor.
Am început cu întărirea rolului economic și politic al femeilor.
Am crezut că asta va duce la schimbare culturală și socială.
Se dovedește că are importanţă, dar nu mare.
Am decis să atac folosindu-mă de aparărea lor
și am început să citez și să evidențiez scripturile islamice, la rândul meu.
În 2012 și 2013, organizația mea a condus
singura şi cea mai mare și extinsă campanie din Libia.
Am pătruns în școli, case, universități și chiar și în moschei.
Am vorbit direct cu peste 50.000 de oameni
și cu peste sute de mii prin panouri și reclame TV,
reclame la radio și postere.
Probabil că vă întrebați cum un ONG pentru drepturile femeilor
a reuşit asta, în comunitățile care se opuseseră
chiar existenţei noastre.
Am folosit scripturile.
Am folosit versete din Coran și învățături ale Profetului,
Hadiths, învățăturile lui, de exemplu:
„Ce-i mai bun în tine foloseşte cel mai mult familiei tale”,
„Nu-ți lăsa fratele să asuprească alt frate”.
Pentru prima dată, predicile de vineri ținute de imamii comuntății locale
promovau drepturile femeilor.
Discutau subiecte tabu, precum violența domestică.
Politicile au fost schimbate.
În anumite comunităţi am ajuns să spunem:
Declarația universală a drepturilor omului pe care aţi contestat-o
pentru că nu a fost scrisă de cărturari religioși,
ei bine, conține aceleași principii ca cele din cartea noastră.
Deci, Națiunile Unite doar ne-au copiat.
Schimbând mesajul promovat, am oferit un alt punct de vedere
care promova drepturile femeilor din Libia.
Asta s-a replicat la nivel internațional.
Când vă spun că nu este ușor, credeți-mă, nu este.
Liberalii vor spune că folosiți religia și vă vor numi un conservator rău.
Conservatorii o să vă numească în multe feluri colorate.
Am auzit de toate, de la „Părinților tăi probabil că le e foarte ruşine cu tine”,
– fals. Ei sunt cei mai mari fani ai mei –
până la „Nu mai apuci următoarea aniversare”,
– greșit din nou, pentru că am apucat-o.
Și rămân fidelă credinței mele
că drepturile femeilor şi religia nu se exclud reciproc.
Dar trebuie să fim la masa tratativelor.
Trebuie să nu renunțăm la poziția noastră, pentru că prin tăcere
permitem continuarea persecuțiilor și abuzului femeiilor din toată lumea.
Afirmând că o să luptăm pentru drepturile femeilor
și că vom lupta contra extremismului folosind bombe și război,
paralizăm complet societățile locale care trebuie să rezolve aceste probleme
pentru a deveni sustenabile.
Nu e ușor să lupți contra mesajelor religioase deformate.
Vei avea parte de insulte, ridiculizare și amenințări.
Dar trebuie să o facem.
Singura şansă e să revendicăm mesajele drepturilor omului,
principiile credinței noastre,
nu pentru noi, nu pentru femeile din familiile voastre,
nu pentru femeile din această sală,
nici măcar pentru femeiile de afara ei,
ci pentru societățile care vor fi transformate
prin participarea femeilor.
Singurul mod în care putem face asta,
singura noastră opțiune
e să fim şi să rămânem la masa tratativelor.
Vă mulţumesc!
[Aplauze]