På väg hit
hade jag och min medpassagerare ett mycket intressant samtal
under flygresan.
Han sa, "Det verkar som om USA har fått slut på jobb,
för nu hittar de helt enkelt på en del:
kattpsykolog, hundviskare, orkanjägare."
Några sekunder senare frågade han,
"Så vad jobbar du med?"
Och jag sa, "Fredsbyggare?"
(Skratt)
Jag arbetar varje dag för att förstärka kvinnors röster,
belysa deras upplevelser
och deras medverkan i fredsprocesser och konfliktlösning,
och tack vare mitt jobb
inser jag att det enda sättet att garantera globalt kvinnligt deltagande
är att återta religionen.
Detta är livsviktigt för mig.
Som ung muslimsk kvinna är jag väldigt stolt över min tro.
Den ger mig styrka och övertygelse att göra mitt jobb varje dag.
Den är anledningen till att jag kan stå här framför er.
Men jag kan inte förbise all skada som gjorts i religionens namn,
inte bara min egen, men alla världens stora religioner.
Förvanskningen, missbruket och manipulationen av heliga skrifter
har påverkat våra sociala och kulturella normer,
våra lagar, vårt vardagsliv,
så mycket att vi ibland inte ser det.
Mina föräldrar flyttade från Libyen i Nordafrika till Kanada
under tidigt 80-tal,
jag är det mellersta barnet av 11.
Ja, 11.
När jag växte upp såg jag mina föräldrar,
båda djupt religiösa och andliga personer,
be och tacka Gud för alla gåvor,
alltså jag förstås, men bland andra. (Skratt)
De var snälla och roliga och tålmodiga,
oändligt tålmodiga, sådär som man måste vara om man har 11 barn.
Och de var rättvisa.
Jag blev aldrig utsatt för religion genom en kulturlins.
Jag behandlades lika,
och lika förväntades av mig.
Jag fick aldrig lära mig att Gud bedömer olika beroende på kön.
Och mina föräldrars bild av Gud som en barmhärtig och välgörande vän
och försörjare, formade mitt sätt att se på världen.
Min uppfostran hade förstås andra fördelar också.
Att vara ett av 11 barn är som en grundkurs i diplomati.
(Skratt)
Jag får fortfarande frågan om var jag gick i skolan,
som, "Gick du på Kennedy School of Government?"
och jag tittar på dem och säger, "Nej, jag gick på
Murabit School of International Affairs."
Den är väldigt exklusiv. Man måste prata med min mamma för att komma in.
Lyckligtvis för er så är hon här.
Men att vara ett av 11 barn och ha 10 syskon
ger en hel del lärdom om maktstrukturer och allianser.
Man lär sig fokus; tala fort eller säg mindre,
för man blir alltid avbruten.
Man lär sig vikten av budskap.
Man måste ställa frågor på rätt sätt för att få de svar man vill ha,
och säga nej på rätt sätt för att upprätthålla freden.
Men det viktigaste jag lärde mig under min uppväxt
var vikten av att vara vid bordet.
När min mammas favoritlampa gick sönder, var jag tvungen att vara där när hon
skulle lista ut hur och vem som gjort det, jag var tvungen att försvara mig själv,
för är man inte där, så pekas fingret mot en,
och innan man vet ordet av, så har man utegångsförbud.
Jag talar förstås inte av erfarenhet.
När jag var 15 år, 2005, slutade jag gymnasiet och flyttade
från Kanada - Saskatoon - till Zawiya,
mina föräldrars hemstad i Libyen,
en väldigt traditionell stad.
Kom ihåg, jag hade bara varit till Libyen på semester förut,
och som sjuårig flicka var det magiskt.
Det var glass och utflykter till stranden och uppspelta släktingar.
Det visade sig att det inte var samma sak för en 15-årig ung dam.
Jag blev väldigt snabbt introducerad för den kulturella aspekten av religion.
Orden "haram" - som betyder religiöst förbjudet -
och "aib" - kulturellt opassande -
utbyttes obetänksamt,
som att de betydde samma sak och hade samma konsekvenser.
Och jag fann mig själv i samtal efter samtal med klasskamrater,
kollegor, lärare, vänner, till och med släktingar,
där jag började ifrågasätta mina egna regler och min strävan.
Och trots den grund mina föräldrar lagt åt mig,
insåg jag att jag ifrågasatte kvinnans roll inom min tro.
Så vid Murabit School of International Affairs,
är vi mycket för debatter,
och regel nummer ett är: gör din research, så jag gjorde det,
och det förvånade mig hur enkelt det var
att hitta kvinnor inom min tro som var ledare,
som var innovativa, som var starka -
politiskt, ekonomiskt, till och med militärt.
Khadija finansierade den islamiska rörelsen
i dess början.
Vi skulle inte vara här om det inte vore för henne.
Så varför fick vi inte lära oss om henne?
Varför lärde vi oss inte om dessa kvinnor?
Varför degraderades kvinnor till positioner som fanns före
det vi lär oss om vår tro?
Och varför, om alla är lika i Guds ögon,
är vi inte lika i människans ögon?
För mig gick det tillbaka till det jag lärt mig som barn.
Beslutsfattaren, den person som får kontrollera budskapet,
sitter vid bordet,
och tyvärr finns det inte någon enda världsreligion
där de är kvinnor.
Religiösa institutioner domineras av män
och drivs av manligt ledarskap,
de skapar riktlinjer för sin sort,
och innan vi kan förändra systemet totalt,
kan vi inte, realistiskt sett, förvänta oss fullt ekonomiskt
och politiskt deltagande från kvinnor.
Vårt fundament är trasigt.
Min mamma sa faktiskt att man inte kan bygga ett rakt hus på en sned grund.
2011 bröt den libyska revolutionen ut, och min familj var vid fronten.
Det finns en häftig grej som händer i krig,
en väldigt tillfällig kulturförskjutning.
Det var första gången jag kände att det inte bara var accepterat
för mig att vara inblandad, det uppmuntrades.
Det krävdes.
Jag och andra kvinnor hade en plats vid bordet.
Vi höll inte handen eller medlade.
Vi var en del av beslutsfattandet.
Vi delade information. Vi var viktiga.
Jag ville och behövde att förändringen skulle vara permanent.
Det visade sig inte vara så enkelt.
Det tog bara ett par veckor innan kvinnorna jag hade jobbat med
återgick till sina gamla roller,
och de flesta drevs av uppmuntrande ord
från religiösa och politiska ledare, varav de flesta citerade heliga skrifter
till sitt försvar.
Det är så de får allmänt stöd för sina åsikter.
I början fokuserade jag på att stärka kvinnor
ekonomiskt och politiskt.
Jag tänkte att det skulle leda till kulturell och social förändring.
Det visade sig att det påverkar lite, men inte särskilt mycket.
Jag beslutade mig för att använda deras försvar som mitt anfall,
och började också citera islams skrifter.
2012 och 2013 ledde min organisation den enskilt största
och mest utbredda kampanjen i Libyen.
Vi besökte hem, skolor, universitet, till och med moskéer.
Vi talade direkt till 50 000 personer,
och till hundratusentals fler genom reklam på skyltar och TV,
radioreklam och affischer.
Och ni undrar säkert hur en kvinnorättsorganisation
kunde göra detta i samhällen som tidigare hade motsatt sig
vår blotta existens.
Jag använde den heliga skriften.
Jag använde verser ur Koranen och profetens ord,
hadither, hans ord, till exempel,
"De bästa av er är de som är bäst för sin familj."
"Låt inte din broder underkuva någon annan."
Och för första gången handlade fredagspredikan
av lokala imamer om kvinnors rättigheter.
De pratade om tabubelagda frågor som våld i hemmet.
Riktlinjer förändrades.
I vissa samhällen var vi tvungna att gå så långt
som att säga att den internationella deklarationen om mänskliga rättigheter,
som ni motsatte er eftersom den inte skrivits av religiöst lärda,
samma principer finns i vår bok.
FN kopierade faktiskt oss.
Genom att förändra budskapet kunde vi erbjuda
en ny skildring, som förespråkade kvinnors rätt i Libyen.
Det är något som sedan har kopierats internationellt,
och jag säger inte att det är enkelt, tro mig, det är det inte.
Liberaler säger att man utnyttjar religion och säger att man är en ond konservativ.
De konservativa kallar en för massor av målande saker.
Jag har hört allt från, "Dina föräldrar måste skämmas väldigt mycket över dig" -
fel; de är mina största fans -
till, "Du överlever inte till din nästa födelsedag" -
fel igen, för det gjorde jag.
Och jag fortsätter ha
en stark tro på att kvinnors rättigheter och religion inte utesluter varandra.
Men vi måste vara vid bordet.
Vi måste sluta ge upp vår plats, för genom att vara tysta
tillåter vi den fortsatta förföljelsen och misshandeln av kvinnor i världen.
Genom att säga att vi ska kämpa för kvinnors rättigheter
och slåss mot extremism med bomber och krigföring,
förlamar vi lokala samhällen som behöver ta itu med dessa frågor
så att de blir hållbara.
Det är inte enkelt att utmana förvanskade religiösa budskap.
Man får sin beskärda del av förolämpningar, hån och hot.
Men vi måste göra det.
Vi har inget annat val än att återta budskapet om mänskliga rättigheter,
grundsatserna i vår tro, inte för oss,
inte för kvinnorna i era familjer,
inte för kvinnorna i det här rummet,
inte ens för kvinnorna där ute,
utan för samhällen som skulle förändras
av kvinnors deltagande.
Och det enda sättet för oss att göra det,
vårt enda alternativ,
är att vara, och stanna kvar vid bordet.
Tack.
(Applåder)