'Zemlja slijepih' kratka priča H. G. Wellsa
Tri stotine milja i više od planine Chimborazo, stotinu od snjegova Cotopaxija,
u najdivljivijoj pustoši ekvadorskih Anda, leži tajanstvena planinska dolina
odsječena od svijeta ljudi, Zemlja slijepih.
Prije mnogo godina ta je dolina bila tako široko otvorena svijetu
da su ljudi naposljetku mogli prići kroz zastrašujuće klance
i preko jednog zaleđenog prijevoja do njenih miroljubivih livada.
I onamo su ljudi zaista došli, par obitelji peruanskih meleza
bježeći od pohlepe i tiranije španjolskih vladara.
Onda je došlo do strašne erupcije vulkana Mindobamba
kad je u Quitu noć potrajala sedamnaest dana
i voda je ključala u rijeci Yaguachi, a mrtve ribe su plutale sve do Quayaquila.
Posvuda po obroncima uz pacifičku obalu
bilo je odrona zemlje i ubrzanog otapanja i iznenadnih poplava,
a cijela jedna strana starog grebena Arauca skliznula je i srušila se uz grmljavinu
i zauvijek odsjekla Zemlju slijepih od istraživačkih pohoda ljudi.
No jedan od tih ranih naseljenika slučajno se našao na ovoj strani kanjona
kad je svijet tako strahovito uzdrmao
i on je silom morao zaboraviti svoju ženu i dijete i sve prijatelje i imovinu koju je ostavio gore
i započeti život iznova u donjem svijetu.
Započeo ga je iznova, ali bolestan,
zadesila ga je sljepoća i umro je posrnula uma.
No, priča koju je ispričao rodila je legendu koja se zadržala duž planinskih lanaca Anda do danas.
Pričao je o razlozima zbog kojih se uputio natrag iz te pustoši
u koju je prvi puta bio donesen kao dijete, vezan ljamu uz veliku balu opreme.
'Dolina je', kazivao je, 'imala sve što bi srce moglo poželjeti -
- slatku vodu, pašnjake i blagu klimu;
padine bogatog smeđeg tla s isprepletenim žbunjem bogatim izvrsnim plodovima;
dok su se s jedne strane nadvijale goleme borove šume štiteći je od lavina.
Visoko iznad, sa tri strane goleme litice sivo-zelenih stijena bile su okrunjene ledenim kapama;
ali potok iz ledenjaka nije tekao prema njima, već je otjecao udaljenijim padinama,
a samo tu i tamo ogromne ledene mase padale u dolinu.
U toj dolini nije ni kišilo niti snježilo, već su obilni izvori osiguravali bogate zelene pašnjake
koji su navodnjavanjem prošireni cijelom dolinom.
Naseljenicima je tamo zaista išlo dobro; njihove životinje su napredovale i množile se;
samo je jedna stvar narušavala njihovu sreću, no bila je dovoljna da je ozbiljno naruši.
Zadesila ih je neobična bolest koja je svu njihovu djecu tamo rođenu
- a također i nekoliko starije djece - učinila slijepom.
Upravo u potrazi za nekom amajlijom ili protuotrovom za tu pošast sljepoće
krenuo je on na taj naporan, opasan i težak put natrag niz klanac.
U tim vremenima i u takvim slučajevima ljudi nisu pomišljali na bacile i zaraze nego na grijehove
i njemu se činilo da uzrok te nevolje mora ležati u nemaru tih doseljenika bez svećenika
da podignu svetište čim su stigli u dolinu.
On je želio svetište - zgodno, jeftino, djelotvorno svetište da bude podignuto u dolini;
on je želio relikvije i slične moćne stvari vjere, blagoslovljene predmete,
tajanstvene medalje i molitve.
U torbi je nosio šipku izvornog srebra koju nije želio objasniti;
tvrdio je, upornošću nestručnog lažova, da u dolini nema srebra;
da su svi skupili na gomilu svoj novac i nakit jer nisu imali potrebe za tim blagom tamo gore,
rekao je, kako bi si kupili sveti lijek za svoju bolest.
Zamišljam tog mladog planinara mutnih očiju, preplanulog, mršavog i zabrinutog
stiskajući grozničavo obod svog šešira;
čovjeka nenavikla na običaje donjeg svijeta
kako priča ovu priču nekom predusretljivom svećeniku pronicava pogleda uoči velikog potresa;
namah ga mogu zamisliti kako se nastoji vratiti s pobožnim i pouzdanim lijekovima protiv te nevolje
i neizmjerni užas koji mora da ga je obuzeo kad se suočio s razrušenim pustoši
na mjestu nekadašnjeg klanca.
No, ostatak povijesti njegovih nesreća nije mi poznat,
osim onoga što znam o njegovoj groznoj smrti nakon nekoliko godina;
jadnik je zalutao u toj zabiti!
Potok koji je nekada usjekao klanac sada izbija iz grotla stjenovite špilje,
a legenda začeta njegovom jadnom nevješto ispričanom pričom
razvila se u legendu o rasi slijepih ljudi negdje 'tamo preko', može se čuti još i danas.
A među malom populacijom te, sada izolirane i zaboravljene, doline
bolest je išla svojim tokom.
Stariji su kratkovidno tapkali, mladi su vidjeli, ali mutno,
a djeca koja su im se rađala nikada nisu progledala.
No život je bio veoma lagodan u tom snijegom obrubljenom bazenu
izgubljenom za cijeli svijet,
bez trnovitog grmlja, bez opasnih kukaca niti zvijeri osim nježne pasmine ljama
koje su vukli na povodcima duž korita presahlih rijeka u klancima kroz koje su došli.
Vid im je postao kratkovidan tako postepeno da su jedva primijetili njegov gubitak.
Vodali su svoju slijepu mladež naokolo dok ne bi odlično poznavali cijelu dolinu.
A kada je umro zadnji videći među njima, rasa je živjela dalje.
Imali su čak vremena da se prilagode slijepim nadzorom vatre
koju su ložili pažljivo u kamenim pećima.
U početku je to bio jednostavan soj ljudi, nepismen,
samo ovlaš dotaknut španjolskom civilizacijom,
no s nešto umjetničke tradicije i izgubljene filozofije starog Perua.
Generacija je slijedila generaciju.
Mnogo toga su zaboravili, mnogo toga su smislili.
Tradicija šireg svijeta iz kojeg su došli postala je mitski obojana i nesigurna.
U svim stvarima, osim vida, bili su snažni i sposobni,
a uskoro je slučajnost rođenja i nasljeđa poslala jednog s originalnim umom
i koji je znao pričati i uvjeriti ljude oko sebe, a kasnije i drugoga.
To dvoje je preminulo ostavljajući svoj učinak, a mala zajednica rasla je u broju i razumijevanju
suočavajući se i rješavajući društvene i ekonomske probleme koji su se pojavljivali.
Generacija je slijedila generaciju. Generacija je slijedila generaciju.
Došlo je vrijeme kad je rođeno dijete petnaest generacija od onog pretka
koji je izašao iz doline sa polugom srebra u potrazi za božjom pomoći
i koji se nikada nije vratio.
Približno u to vrijeme slučaj je htio da u zajednicu pristigne čovjek iz vanjskog svijeta.
Ovo je priča o tom čovjeku.