'Zemlja slijepih' kratka priča H. G. Wellsa
Tri stotine milja i više od planine Chimborazo, stotinu od snjegova Cotopaxija,
u najdivljivijoj pustoši ekvadorskih Anda, leži tajanstvena planinska dolina
odsječena od svijeta ljudi, Zemlja slijepih.
Prije mnogo godina ta je dolina bila tako široko otvorena svijetu
da su ljudi naposljetku mogli prići kroz zastrašujuće klance
i preko jednog zaleđenog prijevoja do njenih miroljubivih livada.
I onamo su ljudi zaista došli, par obitelji peruanskih meleza
bježeći od pohlepe i tiranije španjolskih vladara.
Onda je došlo do strašne erupcije vulkana Mindobamba
kad je u Quitu noć potrajala sedamnaest dana
i voda je ključala u rijeci Yaguachi, a mrtve ribe su plutale sve do Quayaquila.
Posvuda po obroncima uz pacifičku obalu
bilo je odrona zemlje i ubrzanog otapanja i iznenadnih poplava,
a cijela jedna strana starog grebena Arauca skliznula je i srušila se uz grmljavinu
i zauvijek odsjekla Zemlju slijepih od istraživačkih pohoda ljudi.
No jedan od tih ranih naseljenika slučajno se našao na ovoj strani kanjona
kad je svijet tako strahovito uzdrmao
i on je silom morao zaboraviti svoju ženu i dijete i sve prijatelje i imovinu koju je ostavio gore
i započeti život iznova u donjem svijetu.
Započeo ga je iznova, ali bolestan,
zadesila ga je sljepoća i umro je posrnula uma.
No, priča koju je ispričao rodila je legendu koja se zadržala duž planinskih lanaca Anda do danas.
Pričao je o razlozima zbog kojih se uputio natrag iz te pustoši
u koju je prvi puta bio donesen kao dijete, vezan ljamu uz veliku balu opreme.
'Dolina je', kazivao je, 'imala sve što bi srce moglo poželjeti -
- slatku vodu, pašnjake i blagu klimu;
padine bogatog smeđeg tla s isprepletenim žbunjem bogatim izvrsnim plodovima;
dok su se s jedne strane nadvijale goleme borove šume štiteći je od lavina.
Visoko iznad, sa tri strane goleme litice sivo-zelenih stijena bile su okrunjene ledenim kapama;
ali potok iz ledenjaka nije tekao prema njima, već je otjecao udaljenijim padinama,
a samo tu i tamo ogromne ledene mase padale u dolinu.
U toj dolini nije ni kišilo niti snježilo, već su obilni izvori osiguravali bogate zelene pašnjake
koji su navodnjavanjem prošireni cijelom dolinom.
Naseljenicima je tamo zaista išlo dobro; njihove životinje su napredovale i množile se;
samo je jedna stvar narušavala njihovu sreću, no bila je dovoljna da je ozbiljno naruši.
Zadesila ih je neobična bolest koja je svu njihovu djecu tamo rođenu
- a također i nekoliko starije djece - učinila slijepom.
Upravo u potrazi za nekom amajlijom ili protuotrovom za tu pošast sljepoće
krenuo je on na taj naporan, opasan i težak put natrag niz klanac.
U tim vremenima i u takvim slučajevima ljudi nisu pomišljali na bacile i zaraze nego na grijehove
i njemu se činilo da uzrok te nevolje mora ležati u nemaru tih doseljenika bez svećenika
da podignu svetište čim su stigli u dolinu.
On je želio svetište - zgodno, jeftino, djelotvorno svetište da bude podignuto u dolini;
on je želio relikvije i slične moćne stvari vjere, blagoslovljene predmete,
tajanstvene medalje i molitve.
U torbi je nosio šipku izvornog srebra koju nije želio objasniti;
tvrdio je, upornošću nestručnog lažova, da u dolini nema srebra;
da su svi skupili na gomilu svoj novac i nakit jer nisu imali potrebe za tim blagom tamo gore,
rekao je, kako bi si kupili sveti lijek za svoju bolest.
Zamišljam tog mladog planinara mutnih očiju, preplanulog, mršavog i zabrinutog
stiskajući grozničavo obod svog šešira;
čovjeka nenavikla na običaje donjeg svijeta
kako priča ovu priču nekom predusretljivom svećeniku pronicava pogleda uoči velikog potresa;
namah ga mogu zamisliti kako se nastoji vratiti s pobožnim i pouzdanim lijekovima protiv te nevolje
i neizmjerni užas koji mora da ga je obuzeo kad se suočio s razrušenim pustoši
na mjestu nekadašnjeg klanca.
No, ostatak povijesti njegovih nesreća nije mi poznat,
osim onoga što znam o njegovoj groznoj smrti nakon nekoliko godina;
jadnik je zalutao u toj zabiti!
Potok koji je nekada usjekao klanac sada izbija iz grotla stjenovite špilje,
a legenda začeta njegovom jadnom nevješto ispričanom pričom
razvila se u legendu o rasi slijepih ljudi negdje 'tamo preko', može se čuti još i danas.
A među malom populacijom te, sada izolirane i zaboravljene, doline
bolest je išla svojim tokom.
Stariji su kratkovidno tapkali, mladi su vidjeli, ali mutno,
a djeca koja su im se rađala nikada nisu progledala.
No život je bio veoma lagodan u tom snijegom obrubljenom bazenu
izgubljenom za cijeli svijet,
bez trnovitog grmlja, bez opasnih kukaca niti zvijeri osim nježne pasmine ljama
koje su vukli na povodcima duž korita presahlih rijeka u klancima kroz koje su došli.
Vid im je postao kratkovidan tako postepeno da su jedva primijetili njegov gubitak.
Vodali su svoju slijepu mladež naokolo dok ne bi odlično poznavali cijelu dolinu.
A kada je umro zadnji videći među njima, rasa je živjela dalje.
Imali su čak vremena da se prilagode slijepim nadzorom vatre
koju su ložili pažljivo u kamenim pećima.
U početku je to bio jednostavan soj ljudi, nepismen,
samo ovlaš dotaknut španjolskom civilizacijom,
no s nešto umjetničke tradicije i izgubljene filozofije starog Perua.
Generacija je slijedila generaciju.
Mnogo toga su zaboravili, mnogo toga su smislili.
Tradicija šireg svijeta iz kojeg su došli postala je mitski obojana i nesigurna.
U svim stvarima, osim vida, bili su snažni i sposobni,
a uskoro je slučajnost rođenja i nasljeđa poslala jednog s originalnim umom
i koji je znao pričati i uvjeriti ljude oko sebe, a kasnije i drugoga.
To dvoje je preminulo ostavljajući svoj učinak, a mala zajednica rasla je u broju i razumijevanju
suočavajući se i rješavajući društvene i ekonomske probleme koji su se pojavljivali.
Generacija je slijedila generaciju. Generacija je slijedila generaciju.
Došlo je vrijeme kad je rođeno dijete petnaest generacija od onog pretka
koji je izašao iz doline sa polugom srebra u potrazi za božjom pomoći
i koji se nikada nije vratio.
Približno u to vrijeme slučaj je htio da u zajednicu pristigne čovjek iz vanjskog svijeta.
Ovo je priča o tom čovjeku.
Bio je to planinar iz okolice Quita, čovjek koji se spustio do mora i vidio svijeta,
čitač knjiga na originalan način, bistar i poduzetan čovjek.
Uzela ga je grupa Engleza koja je došla u Ecuador da se penje po planinama,
kako bi bio zamjena za jednog od trojice njihvih švicarskih vodiča koji je razbolio.
Penjali su se ovdje i ondje, a onda je došao pokušaj uspona na Parascotopetl -
Matterhorn Anda - pričemu je on ostao izgubljen za vanjski svijet.
Prića o nesreći napisana je desetak puta. Pointerova priča je najbolja.
On priča kako se mala grupa probijala teškim i gotovo okomitim putem prema gore
sve do samog podnožja zadnje i najveće litice
i kako su podigli noćno sklonište usred snijega na maloj polici u stijeni,
s dozom prave dramatičnosti, kako su uskoro ustanovili da ih je Nunjez napustio.
Vikali su, ali nije bilo odgovora; vikali su i zviždali i te noći više nisu spavali.
Kad je svanulo jutro vidjeli su tragove njegovog pada.
Činilo se nemogućim da bi bio mogao ispustiti bilo kakav zvuk.
Skliznuo je istočnom, nepoznatom stranom planine; duboko dolje naletio je na snježnu strminu
niz koju se kotrljao usred snježne lavine.
Njegov trag je vodio do ruba zastrašujuće provalije, a dalje od toga ništa se nije vidjelo.
Daleko, daleko ispod, u izmaglici mogli su nazrijeti drveće kako se uzdiže iz uske zatvorene doline -
izgubljene Zemlje slijepih.
No, oni nisu znali da je to izgubljena Zemlja slijepih
niti su je na bilo koji način mogli razlikovati od ostalih uskih pruga planinskih dolina.
Obeshrabreni tom nesrećom popodne su odustali od pokušaja,
a Pointer je bio pozvan u rat prije no što je mogao poduzeti drugi uspon.
Do današnjeg dana Parascotopetl uzdiže svoj neosvojeni vrh,
a Pointerovo sklonište se raspada neposjećeno usred snijega.
A čovjek koji je pao preživio je.
Na dnu strmine od tisuću stopa pao je usred snježnog oblaka
na snježnu strminu još strmiju od one iznad.
Niz ovu se kotrljao ošamućen i otupio, ali bez ijedne slomljene kosti u tijelu.
I onda je konačno stigao do blažih padina gdje se konačno ispružio i nepomično ležao
zatrpan mekom hrpom bijele mase koja je padala s njim i spasila ga.
Došao je k sebi s nejasnom predodžbom da leži bolestan u krevetu;
shvativši potom svoj položaj planinarskom inteligencijom.
Uz mnogo truda uspio se osloboditi snijega ugledavši zvijezde.
Ležeći nauznak pitao se gdje je i što mu se dogodilo.
Provjerio je ruke i noge i otkrio da je izgubio nekoliko gumbiju,
a kaput mu je bio izvrnut preko glave.
Nož mu je nestao iz džepa i izgubio je šešir, iako ga je vezao ispod brade.
Prisjeti se da je bio tražio neko labavo kamenje da podigne svoj dio zida od skloništa.
Nestao je i njegov cepin.
Zaključio je da mora da je pao pogledavši prema gore
ugledao je, uvećano sablasnim sjajem izlazećeg mjeseca,
stravičnu putanju svog pada.
Neko je vrijeme ležao tupo zureći u tu golemu blijedu liticu koja se nadvijala nad njim,
iz časa u čas izranjajući sve više iz plime mraka.
Njena fantazmagorična, tajanstvena ljepota zaokupila ga je neko vrijeme,
a onda ga je obuzeo žestok napad grčevitog smijeha.
Nakon duljeg vremena postao je svjestan da se nalazi blizu donjeg ruba snijega.
Ispod, podno mjesečinom obasjane prohodne padine
vidio je tamnu ledinu s kamenim gromadama razasutim po njoj.
S mukom se osovio na noge osjećajući bol u svakom zglobu ruku i nogu;
s mukom sišao s brda rastresitog snijega oko sebe,
krenuo nizbrdo dok se nije našao na ledini
i tu se srušio više nego legao pokraj jedne kamene gromade;
potegnuvši veliki gutljaj iz pljoske koju je nosio u unutarnjem džepu i smjesta zaspao.
Probudio ga je pjev ptica u krošnjama daleko dolje.
Sjeo je i zapazio da se nalazi na maloj uzvisini u podnožju ogromne litice
užljebljene vododerinom niz koju je padao zajedno sa snijegom.
Preko puta njega drugi stjenoviti zid uzdizao se prema nebu.
Klanac između tih litica protezao se na istok i zapad i bio je pun jutarnjeg sunca
koje je na zapadu obasjavalo planinski odron koji je zatvarao klanac.
Ispod njega kao da je bila jednako strma litica
no iza snijega u vododerini pronašao je neku vrstu procijepa u obliku dimnjaka
niz koji je kapala voda od otapajaćeg snijega, i kojim bi se očajnik mogao odvažiti.
Ustanovio je da je lakše nego što je izgledalo i napokon je došao do druge puste uzvisine
i onda, nakon pentranja po stijeni, koje nije bilo osobito teško,
našao se na strmini obrasloj drvećem.
Orjentiravši se, osvrnuo se prema klancu se otvarao nad zelenim livadama
među kojima je sada sasvim jasno vidio skupinu kamenih koliba neobičnog stila.
Povremeno je njegovo napredovanje nalikovalo pentranju uz strmi zid,
a nakon nekog vremena izlazeće sunce nije više sjalo duž klanca;
pjev ptica je utihnuo, a oko njega je postalo mračno i hladno.
No, udaljena dolina sa svojim kućama bivala je zato sve sjajnija.
Uskoro je stigao na jednu kosinu gdje je između stijena opazio -
- jer bio je on čovjek s darom opažanja -
neku nepoznatu paprat koja kao da se držala pukotina intenzivno zelenim rukama.
Ubrao je list dva, zagrizao stabljiku i ustanovio da mu to pomaže.
Oko podne je konačno izašao iz ždrijela klanca na ravnicu obasjanu suncem.
Bio je ukočen i umoran;
sjeo je u sjenu jedne stijene, napunio pljosku vodom iz potoka
i napio se počivajući neko vrijeme prije no što će se uputiti do kuća.
Kuće su bile vrlo neobične njegovim očima, i zaista cijeli izgled te doline
postajao mu je, dok je promatrao, sve čudniji i sve više tuđ.
Veliki dio njene površine bila je bujna, zelena livada
prošarana s mnogo prekrasnog cvijeća, navodnjavanja izuzetnom pažnjom
pokazujući znakove sustavnog naizmjeničnog obrađivanja usjeva.
Visoko gore, uokolo doline bio je zid
i nešto što je izgledalo kao obodni vodeni kanal
iz kojeg su tekli tanki potočići natapajući biljke u dolini,
a na višim padinama doline stada ljama su pasla oskudno bilje.
Štagljevi, očito skloništa ili hranilišta za ljame, naslanjali su se tu i tamo na obodni zid.
Potoci za navodnjavanje ulijevali su se u glavni kanal u središtu doline,
a taj je s obje strane bio ograđen zidom do visine ramena.
To je davalo jedinstveno urbano obilježje ovom zabačenom mjestu,
obilježje koje je bilo uvelike naglašeno mnoštvom staza popločanih crnim i bijelim kamenjem
i obrubljenih neobičnim malim ivičnjakom, koje su se uredno ispreplitale.
Kuće u središtu sela bile su sasvim različite od nemarnih, zbrda-zdola sklepanih planinskih sela
koje je on poznavao;
stajale su neprekidnom nizu s obje strane zapanjujuće čiste glavne ulice;
tu i tamo na njihovim raznobojnim pročeljima bila su probijena vrata,
a niti jedan prozor nije narušavao jednoliku površinu fasade.
Njihove boje izmjenjivale su se izuzetnom nepravilnošću,
razmazane nekom vrstom žbuke koja je katkad bila siva, katkad sivosmeđa,
katkad boje škriljevca ili tamnosmeđa.
I upravo je prizor tog razigranog žbukanja prvi puta sugerirao riječ 'slijep' mislima istraživača.
'Dobri čovjek koji je ovo napravio', pomislio je, 'mora da je bio slijep ko šišmiš.'
Spustio se niz strminu i tako došao do zida i kanala koji se protezao uokolo doline,
blizu mjesta gdje se višak vode iz kanala izljevao u dubine klanca kao tanak isprekidani slap.
Sada je mogao vidjeti brojne muškarce i žene kako se odmaraju na hrpama trave
kao da imaju siestu.
U udaljenijem dijelu doline, bliže selu, bilo je mnoštvo natovarene djece,
a bliže njemu tri muškarca nosila su vjedra na motkama preko ramena duž uske staze
koja je vodila od obodnog zida do kuća.
Ovi zadnji ili su odjeveni u haljine od ljamine dlake s kožnim čizmama i pojasevima,
i nosili su kape s preklopima pozadi i na ušima.
Slijedili su jedan drugoga u nizu hodajući polako i pritom zijevajući
kao ljudi koji su cijelu noć bili budni.
Bilo je nešto ohrabrujuće poticajno i impresivno u njihovom držanju,
pa je Nunjez, nakon kratkog oklijevanja, kako bi bio što uočljiviji
iskoračio na svojoj stijeni i dao si oduška snažnim povikom kojij je odjeknuo cijelom dolinom.
Trojica muškaraca se zaustavila okrečući glave kao da gledaju oko sebe.
Okretali su lica na sve strane, a Nunjez je uporno mahao rukama.
No, kao da ga nisu vidjeli unatoč njegovom gestikuliranju
i nakon nekog vremena, usmjerivši se prema dalekim planinama s desne strane
povikali su kao da odgovaraju.
Nunjez je ponovo zaurlao i onda još jednom
i dok je bezuspješno mahao riječ 'slijep' pala mu je na pamet.
'Budale mora da su slijepe.' rekao je.
Kad je Nunjez napokon, nakon puno vike i ljutnje, prešao potok i prišao im kroz prolaz u zidu,
bio je siguran da su slijepi.
Bio je siguran da je to Zemlja slijepih o kojoj je govorila legenda.
Obuzelo ga je to uvjerenje i osjećaj velike, nevjerojatne avanture.
Ono troje stajalo je jedan uz drugoga ne gledajući ga s ušima usmjerenim prema njemu,
procjenjujući ga po njegovim neobičnim koracima.
Stajali su zbijeni kao ljudi pomalo preplašeni,
a on je mogao vidjeti njihove zatvorene i upale kapke,
baš kao da su se očne jabučice ispod njih osušile.
Na licima im je bio izraz strahopoštovanja.
'Čovjek!', rekao je jedan na jedva prepoznatljivom španjolskom,
'To je čovjek ili duh koji silazi sa stijena.'
Nunjez se približavao sigurnim korakom mladića koji stupa u život.
Sjetio se svih starih priča o izgubljenoj dolini i Zemlji slijepih,
a kroz misli prolazila mu je ta stara izreka kao refren -
'U zemlji slijepih jednooki je kralj.'
I pozdravio ih je vrlo uljudno. Razgovarao je s njima gledajući ih.
'Odakle on dolazi, brate Pedro?' pitao je jedan.
'Sišao je sa stijena.'
'Preko planina dolazim,' rekao je Nunjez,
'iz zemlje tamo preko - gdje ljudi mogu vidjeti.'
'Iz okolice Bogote gdje živi stotine tisuća ljudi i gdje grad seže unedogled.'
'Vid?' promumljao je Pedro, 'Vid?'
'On dolazi', rekao je drugi slijepac, 'iz stijena.'
Tkanina njihovih kaputa, primijetio je Nunjez, bila je čudno sašivena, svaka drugačijim bodom.
Neugodno su ga iznenadili primičući se svi zajedno ispruženih ruku.
Uzmaknuo je pred nadiranjem tih ispruženih prstiju.
'Dođi ovamo.' rekao je treći slijepac prateći njegovu kretnji i stežući ga čvrsto.
I držali su Nunjeza pipkajući ga posvuda ne izustivši više ni riječ sve dok nisu završili.
'Oprezno!', uzviknuo je s prstom u oku
shvativši da oni taj organ, sa svojim trepćućim kapcima, čudna stvar.
Ponovo su prelazili preko njega.
'Čudno stvorenje, Correa,' rekao je onaj kojeg su zvali Pedro.
'Osjetite grubost njegove kose. Poput ljamine dlake.'
'Grub je poput stijena koje su ga izrodile.' rekao je Correa
istražujući Nunjezovu neobrijanu bradu svojom mekanom, pomalo vlažnom, rukom.
'Možda će postati glatkiji.'
Nunjez se malo opirao njihovom pregledavanju, ali oni su ga čvrsto držali.
'Oprezno!' ponovio je.
'On govori.' rekao je treći, 'Sigurno je čovjek.'
'Uh!' rekao je Pedro opipavši njegov hrapavi kaput.
'I ti si došao na svijet?' pitao je Pedro.
'Iz svijeta. Preko planina i ledenjaka, baš od tamo gore; na pola puta od sunca.'
'iz krasnog velikog svijeta koji se spušta prema moru, 12 dana puta do mora.'
Činilo se da ga jedva slušaju.
'Naši su nam očevi rekli da čovjeka mogu stvoriti sile prirode.' rekao je Correa.
'Toplina stvari i vlaga i trulež - trulež.'
'Hajde da ga odvedemo starješinama,' rekao je Pedro.
'Prvo vikni', rekao je Correa ' da se djeca ne bi preplašila. Ovo je izvanredna prilika.'
Tako su vikali, a Pedro je išao prvi uzevši Nunjeza za ruku da bi ga odveo do kuća.
Nunjez je povukao svoju ruku. 'Ja mogu vidjeti', rekao je.
'Vidjeti?' rekao je Correa.
'Da, vidjeti.' rekao je Nunjez okrenuvši se prema njemu spotičući se o Pedrovo vjedro.
'Njegova osjetila još uvijek nisu savršena.' rekao je treći slijepac,
'Spotiče se i govori besmislene riječi. Vodi ga za ruku.'
'Kako želite.' rekao je Nunjez smijući se dok su ga vodili.
Izgledalo je da ništa ne znaju vidu. Pa, sve u svoje vrijeme - on će ih naučiti.
čuo je viku ljudi i vidio brojne spodobe kako se ukupljaju na cesti usred sela.
Otkrio je kako gubi živce i strpljenje više no što je očekivao
pri prvom susretu sa stanovnicima Zemlje slijepih.
Mjesto je izgledalo veće kako su mu se približavali, a razmazana žbuka još čudnija.
Gomila djece, muškaraca i žena -
- neke od žena i djevojaka, zapazio je sa zadovoljstvom,
imale su prilično ljupka lica, unatoč zatvorenim i utonulim očima -
skupila se oko njega pridržavajući ga, pipkajući ga mekanim, nježnim rukama,
njušeći ga i osluškujući svaku njegovu izgovorenu riječ.
Neke mlade djevojke i djeca ipak su se držali malo podalje kao da ga se boje
i zaista se njegov glas činio grub i nepristojan usred njihovih mekših tonova.
Nagrnuli su na njega.
Njegova tri čuvara držala su se blizu njega ostavljajući dojam vlasništva nad njim
i stalno ponavljajući, 'Divlji čovjek iz stijene.'
'Bogota.' rekao je on, 'Bogota. Sa one strane planinskih vrhova.'
'Divlji čovjek, koristi divlje riječi.' rekao je Pedro.
'Jeste li to čuli - Bogota?'
'Njegov um još nije potpuno formiran. On ima tek začetke govora.'
Maleni dječak ga je uštinuo za ruku. 'Bogota', rekao je podrugljivo.
'Joj! Velegrad prema vašem selu. Ja dolazim iz velikog svijeta gdje ljudi imaju oči i vide.'
'Ime mu je Bogota,' rekli su.
'Spotaknuo se.' rekao je Correa, 'Dva puta se spotaknuo na putu ovamo.'
'Odvedite ga straješinama.'
Iznenada su ga gurnuli kroz jedna vrata u sobu mračnu ko u rogu,
osim blijedog sjaja vatre u dnu.
Gomila se nagurala iza njega skoro potpuno zaklanjajući dnevno svjetlo
i prije no što se mogao zaustaviti pao je naglavce preko nogu čovjeka koji je sjedio.
Njegova ispružena ruka udarila je nečije lice dok je padao;
osjetio je meki dodir i začuo uzvik bijesa i zakratko se borio s mnoštvom ruku koje su ga stezale.
To je bila jednostrana borba. Razabrao je situaciju i mirno ležao.
'Pao sam,' rekao je, 'ništa ne vidim u ovom mrklom mraku.'
Nastala je stanka kao da su nevidljivi likovi oko njega pokušavali razumijeti njegove riječi.
Zatim je Correin glas rekao: 'On je tek novonastao.'
'Spotiče se u hodu i miješa besmislene riječi dok govori.'
Drugi su također rekli o njemu stvari koje nije potpuno čuo i razumio.
'Smijem li sjesti?' upitao je kad je nastala stanka. 'Neću se više boriti protiv vas.'
Posavjetovali su se i pustili ga da ustane.
Glas starijeg čovjeka počeo ga je ispitivati
i Nunjes se našao kao pokušava objasniti veliki svijet iz kojeg je pao
i nebo i planine i vid i tome slična čudesa
ovim starješinama koji su sjedili u mraku u Zemlji slijepih.
A oni nisu vjerovali ni razumijeli ništa od onoga što im je pričao,
nešto što je bilo potpuno izvan njegovog očekivanja.
Oni čak nisu razumijeli mnoge od njegovih riječi.
Kroz 14 generacija ti su ljudi bili slijepi i potpuno odsječeni od videćeg svijeta;
imena svih stvari povezanih s vidom izblijedila su i promijenila se;
priča o vanjskom svijetu je izblijedila i pretvorila se u dječju bajku
i oni su prestali brinuti o bilo čemu sa one strane stjenovitih planina iznad njihovog obodnog zida.
Genijalni slijepci bili su se pojavljivali među njima propitujući komadiće vjerovanja i tradicije
koje su donijeli sa sobom iz dana kad su još vidjeli,
no sve su to odbacili kao prazne fantazije i zamijenili novim, razumnijim objašnjenjima.
Veliki dio njihove mašte uvenuo je zajedno s njihovim očima
i oni su za sebe smislili nove maštarije uz pomoć svojih sve osjetljivijih ušiju i vrhova prstiju.
Polako, Nunjez je shvatio ovo:
da se njegovo očekivanje čuđenja i poštovanja za njegovo porijeklo i talente neće ostvariti;
a nakon što je njegov bezuspješni pokušaj da im objasni vid odbačen
kao konfuzna verzija novonastalog bića opisa čudesa vlastitih nesuvislih doživljaja,
obeshrabreno je popustio slušajući njihove upute.
A najstariji slijepac mu je objasnio život i filozofiju i religiju;
kako je svijet - misleći pritom na njihovu dolinu -
prvo bio prazna šupljina u stijenama,
a onda su se prvo pojavile nežive stvari bez dara dodira i ljame
i nekoliko drugih stvorenja s malo razuma,
i onda ljudi i na koncu anđeli, koje se može čuti kako pjevaju i proizvode treperave zvukove,
ali koje nitko ne može dotaknuti,
što je Nunjeza jako zbunilo sve dok se nije sjetio ptica.
Nastavio je pričati Nunjezu kako je ovo vrijeme podjeljeno na toplo i hladno,
koji su sljepački ekvivalenti za dan i noć;
i kako je dobro spavati kad je toplo, a raditi kad je hladno,
tako da bi sada, da nije bilo njegovog dolaska, čitav grad slijepih bio spavao.
Rekao je da mora da je Nunjez bio posebno stvoren kako bi naučio i služio mudrosti koju su oni stekli
i da unatoč svoj njegovoj mentalnoj nesuvislosti i spoticanju,
mora imati hrabrosti i dati sve od sebe učeći.
Nato su svi ljudi na ulazu potvrdno zažamorili.
Rekao je da je noć - jer slijepci dan nazivaju noć -
sad već jako odmakla i pozvao sve da se vrate na spavanje.
Pitao je Nunjeza da li zna kako se spava, a Nunjez je rekao da zna,
samo bi prije spavanja želio hrane.
Donijeli su mu hranu - mlijeko do ljame u zdjelici i grubi slani kruh -
i odveli ga na izdvojeno mjesto kako bi jeo izvan dosega njihova sluha,
i nakon toga počinuo dok ih svježina planinske večeri ne probudi da ponovo zappočnu svoj dan.
No, Nunjez uopće nije počivao.
Umjesto toga sjedio je na mjestu gdje su ga ostavili odmarajući svoje noge i ruke
i prevrćući u mislima neočekivane okolnosti svog dolaska.
Svako malo bi se nasmijao, ponekad veselo, a ponekad zlovoljno.
'Neoblikovani um!' rekao je, 'Još uvijek bez razuma!'
'Ni ne znaju da vrijeđaju svog bogomdanog kralja i gospodara.'
'Vidim da ih moram urazumiti. Samo da razmislim ... samo da razmislim.'
Još uvijek je razmišljao kad je sunce zašlo.
Nunjez je imao oko za sve lijepe stvari i činilo mu se da je odsjaj na snježnim poljima i ledenjacima
koji su se uzdizalo okolo doline sa svih strana, bilo nešto najljepše što je ikada vidio.
Pogledom je prelazio sa tog nepristupačnog sjaja na selo i navodnjena polja toneći brzo u sumrak
i odjednom ga je obuzeo val emocija
i zahvalio je Bogu iz dubine svoje duše što mu je podarena moć vida.
Začuo je glas kako ga doziva iz sela, 'Ej tamo, Bogota! Dođi ovamo!'
Nato je ustao sa smiješkom.
Pokazat će tim ljudima, jednom za svagda, što vid znači za čovjeka.
Tražit će ga, ali ga neće naći.
'Ne miči se Bogota,' rekao je glas.
On se bezglasno nasmijao i krišom zakoračio izvan staze.
'Ne gazi po travi, Bogota, to nije dozvoljeno!'
Nunjez je jedva čuo zvuk koji je sam proizveo. Zastao je zaprepašten.
Vlasnik glasa došao je trčeći šarenom stazom prema njemu.
Zakoračio je natrag na stazu. 'Ovdje sam.' rekao je.
'Zašto nisi došao kad sam te zvao?' rekao je slijepac.
'Treba li te vodati kao dijete? Zar ne možeš čuti stazu dok hodaš?'
Nunjez se nasmijao. 'Mogu je vidjeti.' rekao je.
'Ne postoji takva riječ - vidjeti.' rekao je slijepac nakon kratke stanke.
'Prestani s tim ludostima i prati zvuk mojih nogu.'
Nunjez ga je slijedio, malo ljutit.
'Doći će moje vrijeme.' kazao je.
'Naučit ćeš.' odgovorio je slijepac. 'Puno je toga za naučiti na svijetu.'
'Zar ti nitko nije rekao - u Zemlji slijepih jednooki je kralj?'
'Što znači - slijep?', bezbrižno je uzvratio slijepac preko ramena.
Prošla su četiri dana i peti je zatekao 'Kralja slijepih' još uvijek inkognito,
kao nespretnog, beskorisnog stranca među svojim podanicima.
Otkrio je da je mnogo teže obznaniti se, no što je pretpostavljao,
a u međuvremenu, dok je smišljao svoj coup d'etat,
radio je što mu je bilo rečeno i učio manire i običaje Zemlje slijepih.
Osobito mu je bilo zamorno raditi i hodati naokolo po noći,
pa je odlučio da to mora biti prva stvar koju će promijeniti.