Pred nekaj leti so se mi odprle oči
in spoznal sem temno stran gradbene industrije.
Leta 2006 so me mladi Katarski študenti
peljali na ogled kampov delovnih migrantov.
In od takrat sledim razvijajočemu se problemu delavskih pravic.
V zadnjih šestih mesecih je gradnja več kot 300 nebotičnikov
v Združenih arabskih emiratih (ZAE) začasno ustavljena ali preklicana.
Za naslovnicami, ki ležijo za temi zgradbami,
so usode gradbenih delavcev, pogosto pogodbenih.
1,1 milijona njih.
V glavnem Indijci, Pakistanci, Šrilančani
in Nepalci. Ti delavci tvegajo vse,
da bi zaslužili denar za svoje družine v domovini.
Posredniku plačajo tisoče dolarjev, da bi bili tam.
In ko prispejo, se znajdejo v delavskih kampih brez vode,
brez klime in z odvzetimi potnimi listi.
Čeprav je lahko pokazati s prstom na lokalne uradnike in višje oblasti,
99 odstotkov teh ljudi najame zasebni sektor,
zato smo mi enako, če ne celo bolj, odgovorni.
Pojavile so se skupine kot je Buildsafe UAE,
vendar so številke preprosto ogromne.
Avgusta 2008 so
javni uslužbenci ZAE ugotovili,
da je 40 odstotkov od 1.098 delavskih kampov v državi
prekršilo predpise o minimalni zdravstveni in požarni varnosti.
Prejšnje poletje pa je več kot 10.000 delavcev
protestiralo proti neizplačilu plač,
slabi kakovosti hrane in neprimerni nastanitvi.
Potem pa se je zgodil finančni zlom.
Ko so izvajalci propadli,
ker so bili tudi oni prezadolženi, tako kot vsi ostali,
je razlika v tem, da je pri njih vse izginilo,
dokumentacija, potni listi
in vozovnice za vrnitev teh delavcev domov.
Trenutno, ravno zdaj, je na tisoče delavcev zapuščenih.
Ni načina, da se vrnejo domov.
Ni poti in ni dokazov, da so sploh prispeli.
To so begunci gospodarske rasti in padca.
Vprašanje je, če kot gradbeni strokovnjak,
arhitekt, inženir, razvojnik,
če veste, da se to dogaja,
ko gremo na gradbišča čisto vsak teden,
ali ste samozadovoljni ali sokrivi
pri kršenju človekovih pravic?
Pozabimo torej na vaš ekološki odtis.
Razmislimo o vašem etičnem odtisu.
Kakšna je korist od
gradnje brezogljičnih, energijsko učinkovitih kompleksov,
če se z delovno silo, ki gradi ta arhitekturni presežek,
ravna v najboljšem primeru neetično?
Pred kratkim so mi rekli, da ne iščem bližnjic, da sem moralen.
Ampak, odkrito povedano, glede tega vprašanja
drugačna pot ne obstaja.
Tako ne pozabimo, kdo v resnici plačuje ceno finančnega zloma.
Ko nas skrbi naš naslednji posel v pisarni,
naslednji načrt, ki ga lahko dobimo, da obdržimo delavce,
ne pozabimo teh ljudi, ki resnično umirajo, da bi delali.
Hvala.
(Aplavz)