Egy ágrólszakadt ember, Estragon,
üldögél egy fa mellett a szürkületben, és próbálja levenni a bakancsát.
Hamarosan csatlakozik barátja, Vladimir,
aki emlékezteti aggódó társát,
hogy itt kell várakozniuk valakire, akit Godot-nak hívnak.
Így indul egy nyugtalanító körforgás, amelyben a két férfi azon vitázik,
mikor érkezik meg Godot, miért várakoznak,
és hogy egyáltalán a jó fánál vannak-e.
Ettől kezdve a Godot-ra várva csak még furább lesz –
de ez az a darab, amelyről úgy gondolják,
hogy megváltoztatta a modern dráma arculatát.
Az 1949 és 1955 között Samuel Beckett által írt darab
egy egyszerű, de felkavaró kérdést taglal:
mit kellene tenniük a szereplőknek?
Estragon: Ne csináljunk semmit! Az biztonságosabb.
Vladimir: Várjunk, és meglátjuk, mit mond.
Estragon: Ki?
Valdimir: Godot.
Estragon: Jó ötlet.
Az effajta rejtélyes párbeszédek és körkörös érvelések
a fő jellemzői az abszurd színháznak, annak az irányzatnak,
amely a II. világháború után emelkedett ki,
és amely rátalált azokra a művészekre,
akik az értelem megtalálásával küszködtek a pusztulásban.
Az abszurdisták lecsupaszították a cselekményt, a karaktert és a nyelvet,
hogy megkérdőjelezzék azok jelentését, és megosszák
mélységes bizonytalanságukat a színpadon.
Lehet, hogy ez nyomasztónak hangzik,
de az abszurd a reménytelenséget humorral ötvözi.
Ez tükröződik Beckett egyedi hozzáállásában
a műfajhoz a Godot-ra várva darabban,
amelyet úgy minősített: "tragikomédia két felvonásban".
A tragédia nézőpontjából a szereplők be vannak zárva
egy egzisztenciális rejtélybe: hiába várakoznak
egy ismeretlen figurára, aki célt adna nekik,
valójában az egyetlen céljuk
a várakozás tényéből ered.
Mialatt várakoznak, unalomba süllyednek,
kifejezik vallásos félelmeiket, és az öngyilkosságon tűnődnek.
De a komédia szemszögéből van egy kicsorbult humora helyzetüknek,
amely a nyelvezetükön és a mozgásukon keresztül jön át.
Interakcióik bizarr szójátékokkal, ismétlődésekkel
és kétértelműségekkel vannak tűzdelve,
valamint bohóckodással, énekléssel és tánccal,
és őrülten cserélgetik kalapjaikat.
Gyakran nem világos, hogy a közönségnek
sírnia vagy nevetnie kéne – vagy egyáltalán Beckett
látott-e különbséget a kettő között.
Beckett Dublinban született,
angolt, franciát és olaszt tanult, mielőtt Párizsba költözött,
ahol élete nagy részét töltötte
színművek, versek és prózák írásával.
Bár Beckett örök szerelemben volt a nyelvvel,
azért a csendnek is adott helyet: munkái szerves részévé tette
a hézagokat, a szüneteket és az üresség pillanatait.
Ezáltal névjegye legfőbb jellemzői
az egyenetlen tempó és a fekete humor,
amely aztán az abszurd színház körében népszerűvé vált,
valamint kialakított egy titokzatos személyiséget,
és elutasította, hogy tagadja vagy megerősítse
a munkáival kapcsolatos feltevéseket.
A nézőt találgatásokra készteti,
szürreális világával és talányos szereplőivel,
így fokozva érdeklődésüket.
Az egyértelmű jelentés hiánya Godot-t
mindig nyitott értelmezés tárgyává teszi.
A kritikusok számtalan olvasatát nyújtották már a darabnak,
a kétértelműség és spekuláció körében mozogva,
amely végtére is magát a dráma cselekményét tükrözi.
Értelmezték már a hidegháború,
a francia ellenállás
és Írország brit gyarmatosításának allegóriájaként.
A két főhős dinamikája
ugyancsak heves vitákat lobbantott ki.
Értelmezik őket egy apokalipszis túlélőiként,
egy idősödő házaspárként, két tehetetlen barátként,
de még a freudi én és ösztön-én megszemélyesítéseként is.
Beckett híres mondása szerint csak egy dologról biztos
Vladimirral és Estragonnal kapcsolatban, és ez az, hogy:
"keménykalapot viselnek".
Mint az értelmezési találgatások és az őrjítő cselekmény,
a beszédük ugyanazokat a köröket írják le,
amint civódnak és tréfálkoznak, elveszítik a fonalat,
és aztán felveszik ugyanott, ahol elveszítették.
Vladimir: Kezdhetnénk talán az egészet elölről.
Estragon: Az lehet, hogy könnyű lenne.
Vladimir: A kezdet az, ami nehéz.
Estragon: Kezdheted akárhonnan.
Vladimir: Igen, de el kell döntened.
Beckett arra emlékeztet bennünket, hogy akárcsak a mindennapi életünk,
a színpadon megjelenített világnak sincs mindig értelme.
Feltárhatja mind a valóságot, mind az illúziót,
az ismerőst és az idegent is.
És habár az egyértelmű elbeszélési mód még mindig vonzó a nézők számára,
a legjobb színházak elgondolkodtatnak – és megváratnak.