Čovek u ritama, po imenu Estragon,
sedi blizu drveta u sumrak i muči se da skine čizmu.
Uskoro mu se pridružuje prijatelj Vladimir
koji podseća svog unezverenog prijatelja
da moraju da tu sačekaju nekoga po imenu Godo.
Time započinje uznemirujući ciklus u kome dvojica raspravljaju
kada će Godo da stigne, zašto čekaju
i da li su uopšte kod pravog drveta.
Drama „Čekajući Godoa“ nadalje postaje sve čudnija -
međutim, smatra se predstavom koja je izmenila
naličje savremene drame.
Napisao ju je Semjuel Beket između 1949. i 1955. godine,
a ona postavlja prosto, ali uzbudljivo pitanje:
šta bi likovi trebalo da urade?
Estragon: Ne radimo ništa. Bezbednije je.
Vladimir: Sačekajmo i vidimo šta će on da kaže.
Estragon: Ko?
Vladimir: Godo.
Estragon: Dobra ideja.
Slični šifrovani dijalozi i rasprave koje se vrte u krug
su glavne karakteristike pozorišta apsurda,
pokreta koji se pojavio nakon Drugog svetskog rata
i u kom su se zatekli umetnici
koji su se borili da nađu smisao u uništenju.
Pisci apsurda su dekonstruisali radnju, likove i jezik
kako bi doveli u pitanje njihovo značenje i da bi podelili
svoju duboku nesigurnost na sceni.
Iako ovo može da zvuči turobno,
apsurd stapa bespomoćnost sa humorom.
Ovo se odražava u Beketovom jedinstvenom pristupu žanru
u knjizi „Čekajući Godoa“,
koju je označio kao „tragikomediju u dva čina“.
Likovi su tragično zarobljeni
u egzistencijalnoj zagoneci:
čekaju uzalud na nepoznatu ličnost da im da smisao postojanja,
ali njihov jedini smisao postojanja potiče iz samog čina čekanja.
Dok čekaju, padaju u dosadu,
izražavaju religijsku bojazan i razmatraju samoubistvo.
Međutim, komično je da njihov usud sadrži britak humor,
koji se ispoljava u njihovom jeziku i pokretima.
Njihove interakcije su ispunjene bizarnim igrama reči,
ponavljanjima i dvostrukim značenjima,
kao i klovnovskim ponašanjem, pevanjem, plesanjem
i mahnitim razmenama šešira.
Često je nejasno da li bi publika trebalo
da se smeje ili plače -
i da li je Beket uopšte razlikovao ta dva.
Rođen u Dablinu, Beket je studirao engleski,
francuski i italijanski jezik pre nego što se preselio u Pariz,
gde je proveo veći deo života pišući pozorišne komade,
kao i poeziju i prozu.
Iako je Beket celog života bio zaljubljen u jezik,
ostavljao je i prostora za tišinu, uvršćavajući prekide,
pauze i trenutke praznine u svoja dela.
Ključne osobine njegovog stila
su neujednačen tempo i crni humor,
koji su postali popularni u pozorištu apsurda.
Takođe je negovao tajanstvenost u pojavi
i odbijao je da potvrdi ili opovrgne bilo kakva nagađanja
o značenju svojih dela.
Zbog ovoga je publika nagađala
i time povećavala svoju opčinjenost njegovim nadrealnim svetovima
i zagonetnim likovima.
Zbog odsustva bilo kakvog jasnog značenja,
Godo je beskrajno otvoren za tumačenja.
Kritičari su ponudili bezbrojna čitanja drame,
što je kao rezultat imalo ciklus dvosmislenosti i spekulacija
koje odražavaju i zaplet same drame.
Drama je tumačena kao alegorija na Hladni rat,
francuski pokret otpora
i britansku kolonizaciju Irske.
Dinamika između dvojice protagonista
je takođe pokrenula intenzivne debate.
Tumačeni su kao preživeli iz apokalipse,
ostareli par, dva impotentna prijatelja,
pa čak i kao personifikacije Frojdovog ega i ida.
Čuvena je Beketova izjava da jedino u šta može da bude siguran
je da Vladimir i Estragon
„nose polucilindre“.
Baš kao nagađanja kritike i sumanuta radnja drame,
jezik likova se često vrti u krug
dok se njih dvojica prepiru i šegače, gube tok misli
i nastavljaju tačno gde su stali.
Vladimir: Možda bismo mogli početi ispočetka.
Estragon: To bi trebalo da je lako.
Vladimir: Početak je težak.
Estragon: Možeš da počneš odakle god.
Vladimir: Da, ali moraš da odlučiš.
Beket nas podseća da, baš kao i naši svakidašnji životi,
život na sceni nema uvek smisla.
On može da istražuje i stvarnost i iluzije,
poznato i neobično.
I iako je uredno pripovedanje i dalje privlačno,
najbolje pozorište nas navodi na razmišljanje - i čekanje.