רוב האנשים שאיבדו גפים עדיין מרגישים אותן --
לא כזיכרון או צורה עמומה, אלא בפרוט דמוי חיים.
הם יכולים לקפל את אצבעות הפאנטום שלהם
ולפעמים אפילו להרגיש את השפשוף של רצועות שעון
או הכאב של ציפרון חודרנית.
ולמרבה הפלא,
ולפעמים אפילו אנשים שנולדים בלי גפיים יכולים להרגיש את גפי הפנטום.
אז מה גורם לתחושות גפי פנטום?
הדיוק של התחושות האלו
מרמז שיש לנו מפה של הגוף בתוך המוח.
והעובדה שזה אפשרי
למישהו שמעולם לה היה לו גף להרגיש אותו
מעלה את האפשרות שאנחנו נולדים לפחות עם ההתחלה של המפה הזו.
אבל דבר אחד מבדיל גפי פנטום שמופיעים אחרי כריתה
מקודמיהם בעלי הבשר ודם:
רובם כואבים.
כדי להבין לגמרי גפי פנטום וכאב פנטום,
אנחנו צריכים לשקול את כל הדרך מהגפה למוח.
הגפיים שלנו מלאות ניורונים תחושתיים שאחראים להכל
מהמרקמים שאנחנו מרגישים בקצות אצבעותינו
עד להבנה שלנו של איפה הגוף שלנו נמצא בחלל.
דרכים עצביות נושאות את הקלט התחושתי דרך חוט השדרה
ולמעלה למוח.
מאחר וכל כך הרבה מהדרך הזו נמצאת מחוץ לגף עצמו,
רובה נשארת אחרי כריתה,
אבל אובדן גף
משנה את הדרך בה האות עובר בכל צעד של הדרך.
באתר הקטיעה,
קצוות עצבים חתוכים יכולים להתעבות ולהפוך לרגישים יותר,
משגרים אותות לחץ אפילו בתגובה ללחץ קל.
תחת נסיבות רגילות,
האותות האלו מופחתים בקרן הדורסלית בחוט השדרה.
מסיבות שאנחנו לא לגמרי מבינים, אחרי קטיעה,
יש אובדן של ההשתקה הזו בקרן הדורסלית,
ואותות יכולים להתגבר.
ברגע שהם עוברים בחוט השדרה, האותות התחושתיים מגיעים למוח.
שם, הקורטקס התחושתי מעבד אותם.
כל הגוף ממופה בקורטקס הזה.
אברי גוף רגישים עם הרבה קצוות עצבים,
כמו השפתיים והידים,
מיוצגים על ידי האזורים הכי גדולים.
ההומונקולוס הקורטיקלי הוא מודל של גוף האדם
עם פרופורציות שמבוססות על הגודל של כל אבר בגוף כפי שהוא מיוצג בקורטקס,
כמות הקורטקס שמוקדשת לחלק גוף מסויים יכולה לגדול או לקטון
בהתבסס על כמה קלט תחושתי המוח מקבל מחלקי הגוף.
לדוגמה, היצוג של היד השמאלית גדולה אצל כנרים
מאשר אצל אנשים שלא מנגנים בכינור.
המוח גם מגדיל יצוג קורטיקלי
כשחלק גוף נפגע
כדי להגביר את התחושות שמתריעות על סכנה.
היצוג המוגבר הזה יכול להביל לכאב פנטום.
המפה הקורטיקלית כנראה גם אחראית
לתחושה של חלקי גוף שלא נמצאים שם יותר,
בגלל שהם עדין מיוצגות במוח.
במשך הזמן, היצוגים האלה יכולים להתכווץ וגף הפנטום יכול להתכווץ גם איתם.
אבל תחושות בגפי פנטום לא בהכרח נעלמות בעצמן.
טיפולים לכאב פנטום בדרך כלל דורשים
שילוב של פיזיותרפיה,
תרופות לטיפול בכאב,
תותבות,
וזמן.
שיטה שנקראת תרפיית קופסת מראה
יכולה להיות מאוד מועילה בפיתוח טווח התנועה
והפחתת הכאב בגפי פנטום.
החולה שם את איבר הפנטום בקופסה מאחורי מראה
ואת הגף השלם מול המראה.
זה משטה במוח ללראות את הפנטום
במקום רק להרגיש אותו.
מדענים מפתחים טיפולי מציאות מדומה
שהופכים את החוויה של תרפיית קופסת המראה לאפילו יותר מציאותית.
תותבות יכולות גם ליצור אפקט דומה --
הרבה חולים מדווחים על כאב
בעיקר כשהם מסירים את התותבת בלילה.
וגפי פנטום אולי בתורם
יעזרו לחולים לדמיין תותבות כהרחבות של הגוף שלהם
ולהפעיל אותן באופן אינטואיטיבי.
יש עדיין הרבה שאלות בנוגע לגפי פנטום.
אנחנו לא יודעים למה כמה קטועי גפיים לא חשים כאב
שבדרך כלל משוייך לגפי הפנטום האלה,
או למה לכמה אין פנטומים בכלל.
ומחקר נוסף לגפי פנטום
אינו שימושי רק עבור אנשים שחווים אותם.
הבנה עמוקה יותר של התופעות האלו
תיתן לנו תובנה לעבודה שהמוח שלנו עושה יום יום
כדי לבנות את העולם כמו שאנחנו תופסים אותו.
הם תזכורת חשובה
שהמציאות שאנחנו חווים, היא למעשה סובייקטיבית.