Velika većina ljudi koji su izgubili ud i dalje ga mogu osjetiti -
ne kao sjećanje ili nejasni oblik, nego u potpunom životnom detalju.
Mogu savijati svoje fantomske prste
i ponekad čak osjetiti trljanje ručnog sata
ili bol uraslog nokta na nožnom prstu.
Ono što je iznenađujuće,
ponekad čak i ljudi rođeni bez nekog uda mogu osjetiti fantomski.
Pa što uzrokuje osjet fantomskog uda?
Točnost tih pojava
sugerira da imamo mapu svoga tijela u mozgu.
I činjenica da je moguće
za nekoga tko nikad nije imao ud osjetiti ga,
podrazumijeva da smo rođeni s barem začetkom te mape.
Ali jedna stvar razlikuje fantome koji se pojave nakon amputacije
od njihovih prethodnika od krvi i mesa:
većina njih je bolna.
Kako bismo potpuno razumjeli fantomske udove i fantomsku bol,
moramo uzeti u obzir cijeli put od uda do mozga.
Naši udovi puni su senzornih neurona odgovornih za sve,
od tekstura koje osjetimo vrhovima svojih prstiju
do razumijevanja gdje se naša tijela nalaze u prostoru.
Neuralni putovi nose te senzorne informacije leđnom moždinom
gore do mozga.
Pošto se toliki dio puta nalazi izvan samog uda,
većina ostaje u tijelu nakon amputacije.
Ali gubitak uda
mijenja način na koji signali putuju svakim dijelom puta.
Na mjestu amputacije
prekinuti krajevi živca mogu odebljati i postati osjetljiviji,
prenoseći upozoravajuće signale čak i kao odgovor na lagani pritisak.
U normalnim okolnostima
ti signali bi se smanjili u dorzalnom rogu leđne moždine.
Iz razloga koji nam nisu potpuno jasni, nakon amputacije
dolazi do gubitka inibicijske kontrole u dorzalnom rogu
i signali se mogu pojačati.
Jednom kada prođu kroz leđnu moždinu, senzorni signali stižu u mozak.
Ondje, somatosenzorni korteks ih procesira.
Cijelo tijelo mapirano je u ovom korteksu.
Osjetljivi dijelovi tijela s mnogo živčanih završetaka,
poput usana i ruku,
obuhvaćaju veća područja.
Kortikalni homunkulus model je ljudskog tijela
s proporcijama baziranim prema veličini koju svaki dio tijela zauzima u korteksu.
Količina korteksa posvećena specifičnom dijelu tijela može se povećati i smanjiti
prema tome koliko senzornih podataka mozak prima iz tog dijela tijela.
Primjerice, reprezentacija lijeve ruke veća je kod violonista,
nego kod ljudi koji ne sviraju violinu.
Mozak također povećava kortikalnu zastupljenost
kada se dio tijela ozlijedi
kako bi povisio osjete koji nas upozoravaju na opasnost.
Ta povećana kortikalna zastupljenost može dovesti do fantomske boli.
Kortikalna mapa također je najvjerojatnije odgovorna
za osjet dijelova tijela kojih više nama
jer i dalje imaju svoje područje u mozgu.
S vremenom, ovo se područje može smanjiti, a fantomski ud zajedno s njim.
Ali osjećaj fantomskog uda sam po sebi ne mora nužno nestati.
Tretman fantomske boli obično zahtijeva
kombinaciju fizikalne terapije,
lijekova za upravljanje boli,
protezu
i vrijeme.
Tehnika zvana terapija ogledalom
može biti od velike pomoći u razvitku opsega kretanja
i smanjenju boli u fantomskom udu.
Pacijent postavi fantomski ud u kutiju iza ogledala
i netaknuti ud ispred ogledala.
Ovo zavara mozak da vidi fantoma
umjesto da ga samo osjeti.
Znanstvenici razvijaju tretmane virtualnom realnošću
koja će iskustva terapije ogledalom učiniti živopisnijom.
Proteze također mogu stvoriti sličan efekt -
mnogi pacijenti izvještavaju o boli
naročito kad skinu protezu preko noći.
I fantomski udovi mogu zauzvrat
pomoći pacijentima konceptualizirati protezu kao produžetak vlastitog tijela
i njima intuitivno upravljati.
I dalje postoji mnogo pitanja o fantomskim udovima.
Ne znamo zašto neki ljudi s amputiranim udom ne osjećaju bol
obično povezanu s ovim pojavama,
niti zašto neki uopće nemaju fantome.
I daljnja istraživanja o fantomskim udovima
nisu samo primjenjiva na ljude koji ih doživljavaju.
Dublje razumijevanje ovih pojava
može nam pružiti uvid u posao koji naš mozak odradi svaki dan
kako bi stvorio svijet kakvim ga percipiramo.
Oni su važan podsjetnik
da su realnosti koje doživljavamo, zapravo, subjektivne.