(мелодійна музика) (стукіт клавіш комп'ютера)
- Я пишу свої фільми та книги,
і перформанси, і все інше,
очевидно, тут, за цим столом,
але іноді й тут.
І я поклала цю подушку собі на коліна.
Я маю на увазі, що це більше протягом 19 років,
тож у мене є всі ці системи,
і це дає відчуття, що все по-новому.
Я пишу за цим кухонним столом,
а потім я відчуваю, що...
Я відчуваю себе жінкою за своїм кухонним столом,
знаєш, є таке поняття, як
позачасова письменниця, жінка-письменниця, яка відчуває.
Знаєте, я почала так рано, Я почала, коли мені було 16,
написання та режисура моєї першої п'єси.
- Я не можу цього сказати, не можу передати словами
і ти не можеш цього знати.
Ви не можете знати, що я відчуваю , якщо не прочитаєте це.
- І це викликало реакцію аудиторії,
що було досить високо.
Я знав, що п'єса не ідеальна.
і, здається, аудиторія була в захваті,
ну, знаєте, може, розгублена, неважливо.
Але саме такого досвіду, такого кайфу я ніколи не раніше,
і я прожила своє життя заради цього.
Якщо ти погодишся жити тут зі мною в цьому театрі назавжди
і сформувати нове суспільство, так!
- [Аудиторія] Так!
- Певним чином, типу, гаразд, я замкнуся в собі,
буду дуже важко працювати, щоб щось зробити,
іноді з великими стражданнями в житті або в проекті,
а потім я вийду і представлю це.
А оскільки я також є виконавцем, це частина моєї роботи,
це такий собі прекрасний змінений стан.
Зробіть це з безрозсудною частиною вашого серця.
Знаєш, роби це так, ніби ти напідпитку,
Тому що це єдиний спосіб, яким подібні речі відбуваються.
Знаєте, це не шляхом, типу, обдумування.
і, ой, а як же собака?
І, знаєте... (зал сміється)
Ні.
Ні, це завжди із гнівом і хтивістю,
і надія, як гімн, розумієте?
Ми можемо мати гімн, ми можемо це зробити.
(стукіт клавіш комп'ютера)
А потім з пандемією я, пам'ятаю, подумала,
"О, якби цього не сталося,
що у тебе не могло бути цієї миті,
то решта мого життя має бути кращою".
Просто моє повсякденне життя.
Знаєте, це як жити для раю, розумієте?
Мовляв, нічого страшного, якщо я жалюгідний у цьому житті
бо одного дня я опинюся на небесах.
Мовляв, я не можу так жити.
І я насправді зробив кілька величезних змін у своєму житті
через це.
(ніжна музика) (щебетання птахів)
А потім я часто пишу в ось в цьому ліжку, знаєте,
а це ліжко, на якому я сплю в середу вночі.
(ніжна музика)
Я вирішила, що буду проводити одну ніч на тиждень у цій студії,
що в середу ввечері, я буду спати тут,
і прокидалася б тут,
і я провела б тут цілий день.
(стукіт клавіш комп'ютера)
Що звучить не надто переконливо,
але майте на увазі, у мене є дитина.
якому на той час було вісім років,
і партнер, який також має насичене життя.
І тому здавалося, що...
І я не чув про цього, я не чув про...
Мовляв, інші мами так не роблять, розумієте?
Та й інші мами-художниці, відверто кажучи, теж не були.
Тож це була одна з тих речей, де це як,
це не так вже й важливо.
Наприклад, мій партнер не вважав це великою проблемою.