כשהסטוריונים מדברים על הזוועות במאה ה 20,
אנחנו הרבה פעמים חושבים על אלה שהתרחשו במהלך ובין שתי מלחמות העולם.
יחד עם רצח העם הארמני בטורקיה של היום,
האונס בננקינג בסין,
וליל הבדולח בגרמניה,
מסע טיהור אתני נוראי אחר
התרחש על אי בין האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי.
השורשים של הקונפליקט הזה חוזרים עד 1492,
כשכריסטופר קולומבוס נתקל באיים הקריביים
להם קרא היספניולה, ושיגר גל של קולוניזציה ארופאית.
ילידי הטאינו באי הושמדו על ידי האלימות והמחלות
והארופאים יבאו כמויות גדולות של עבדים אפריקאים
כדי להכנס לעסקי מטעי הסוכר הרווחיים.
עד 1777, האי הפך למחולק
בין שליטה צרפתית במערב ושליטה ספרדית במזרח.
התקוממות עבדים גדולה זיכתה את האיטי בעצמאות מצרפת ב 1804
והיא הפכה לרפובליקה השחורה הראשונה בעולם.
אבל האומה החדשה שילמה בגדול,
היא נחסמה מכלכלת העולם והיתה עמוסה בחוב של הבעלים הקודמים שלה.
בינתיים, הרפובליקה הדומיניקנית הכריזה עצמאות
על ידי הפלת השלטון של האיטי של מערב היספנולה
ומאוחר יותר קולוניאליזם ספרדי ואמריקאי.
למרות ההסטוריה המשותפת הארוכה שחלקו בה שתי המדינות,
הרבה אליטות דומיניקניות ראו בהאיטי איום גזעני
שסיכנו יחסים פוליטיים ומסחריים עם אומות לבנות מערביות.
בשנים אחרי מלחמת העולם הראשונה,
ארצות הברית איכלסה את שני חלקי האי.
היא עשתה זאת כדי לאבטח כוח בהמיספרה המערבית
על ידי השמדת התנגדות מקומית והעלאת שלטון ידידותי לארצות הברית.
הטבע הברוטלי והגזעני של השלטון האמריקאי
במיוחד לאורך הגבול של האיטי והרפובליקה הדומיניקנית המרוחק,
הניחו את היסודות לזוועות גדולות יותר אחרי הנסיגה.
ב 1930, הנשיא הליברלי הדומיניקני הוראשיו ואסקז
הודח על ידי ראש צבאו, רפאל טרוחילו.
למרות שהיה רבע האיטי בעצמו,
טרוחילו ראה באיזור הגבול הדו תרבותי האיטי-דומיניקני
איום לכוחו
ונתיב בריחה למתנגדים פוליטיים.
בנאום מצמרר ב 2 באוקטובר, 1937,
הוא לא השאיר ספק בנוגע לכוונות שלו לאיזור.
הוא טען שהוא מגן על האיכרים הדומיניקנים מגנבות ופריצות,
טרוחילו הודיע על הרג 300 בני האיטי לאורך הגבול
והבטיח שה"תרופה" כביכול תמשיך.
במשך השבועות הבאים, הצבא הדומיניקני,
שפעל לפי פקודות טרוחילו,
רצח אלפי גברים ונשים מהאיטי,
ואפילו את ילדיהם שנולדו ברפובליקה הדומיניקנית.
הצבא כיוון בעיקר להאיטים שחורים,
אפילו שהרבה דומיניקנים בעצמם היו בעלי עור כהה.
כמה עדויות מספרות כשכדי להבדיל בין תושבים
של ארץ אחת לאחרת,
הרוצחים הכריחו את הקורבנות להגיד את המילה הספרדית לפטרוזיליה.
דומיניקנים מבטאים אותה פרחיל, עם "ר" רוטטת ספרדית.
השפה העיקרית בהאיטי עם זאת היא קריאול, שלא משתמשת ב"ר" רוטטת.
אז אם אנשים נאבקו להגיד פרחיל,
הם נשפטו כהאיטים ומייד נרצחו.
אבל מלומדים עדכניים מציעים שמבחנים כאלה
לא היו הגורם היחיד בשימוש כדי לקבוע מי ירצח,
בעיקר בגלל שהרבה מתושבי הגבול היו דו לשוניים.
הממשלה הדומיניקנית צינזרה כל חדשות על הטבח,
בעוד הגופות הושלכו לערוצים,
נזרקו לנהרות,
או נשרפו כדי להעלים את הראיות.
לכן אף אחד לא יודע בדיוק כמה אנשים נרצחו,
למרות שהערכות עכשיויות נעות בין 4,000 ל 15,000.
ועדין היקף הטבח היה ברור להרבה צופים.
כמו שהשגריר האמריקאי לרפובליקה הדומיניקנית באותו זמן העיר,
"כל הגבול בצפון מערב בצד הדהבון
לגמרי ריק מבני האיטי.
אלה שלא נרצחו או ברחו מעבר לגבול או עדין מתחברים בשיחים."
הממשלה ניסתה להתכחש לאחריות
והאשימה ברציחות אזרחים פורעים,
אבל טרוחילו גונה באופן בין לאומי.
לבסוף, הממשל הדומיניקני
הוכרח לשלם רק $525,000 בפיצוים להאיטי,
אבל בשל בירוקרטיה מושחתת,
מעט מאוד מהכספים הגיעו לשורדים או למשפחותיהם.
לא טרוחילו ולא אף אחד מממשלו
הוענשו אי פעם על הפשע נגד האנושות.
המורשת של הטבח נשארת מקור למתח
בין שתי המדינות.
פעילים בשני צידי הגבול ניסו לאחות את פצעי העבר.
אבל המדינה הדומיניקנית עשתה מעט, אם בכלל,
לאזכר באופן רשמי את הטבח או קורבנותיו.
בינתיים, הזכרון של טבח בני האיטי נשאר תזכורת מצמררת
לאיך מנהיג צמא כוח יכול לתמרן את העם
לפנות נגד שכניהם משכבר הימים.