Herääminen
on seuraava luonnollinen vaihe ihmisen kehityksessä.
Herääminen on yksinkertaisesti oleellisen olemuksemme luonteen tunnistamista.
Se ei ole jokin outo, mystinen uskonnollinen kokemus
joka on vain harvojen saatavilla.
Se on kaikkien saatavilla.
Olemme pohjimmiltaan jo täysin hereillä, täysin tietoisia.
Ja se on täysin rajatonta.
Todellinen luontosi on lähempänä
kuin se minuus, joka luulet olevasi.
Tietoisuus on maailmankaikkeuden perimmäinen todellisuus.
Seuraava askel tieteessä on nähdä, että tietoisuus on perustavanlaatuista.
Mitä herääminen edes on?
Selittäkää joku se minulle.
Heräävä mieli osa 1: Tunne itsesi
Mitä on herääminen?
Kutsutpa sitä todelliseksi itseksi, välittömäksi itseksi tai ei-itseksi,
tai Buddha-luonnoksi, Tao- tai Kristus-tietoisuudeksi.
Sillä ei todella ole väliä.
Tässä elokuvassa aiomme kutsua sitä tietoisuudeksi.
Tietoisuus
ei ole minkään uskonnon omaisuutta.
Herääminen tai tietoisuuden ymmärtäminen
on kuin herääminen unesta.
Hahmosi uni
elämän näytelmässä.
Hahmojemme kautta
koemme maailman
kaikessa kauneudessaan ja rumuudessaan.
Voimme kutsua tätä elämän ja kuoleman kaksinaisuuden kokemukseksi.
Kuljemme ympyrää kiinnittyneenä hahmojemme
ajatuksiin ja tuntemuksiin.
Hyvä ja huono.
Sota ja rauha.
Valo ja pimeys.
Syntymä ja kuolema.
Kunnes heräämme ja huomaamme,
ettemme ole tämä hahmo.
KUTSU
Tässä elokuvassa esitämme sinulle kutsun
tulla kokemaan todellisen luontosi.
Suora kokemus, ilman järkeilyä...
Kuka sinä olet?
Toistamme tämän
kutsun eri tavoin.
Kun kysyt itseltäsi kuka olet,
anna kaiken olla juuri niin kuin on.
Älä käytä mieltäsi saadaksesi jotain tapahtumaan,
tai löytääksesi vastauksen mielen tasolla.
Älä myöskään yritä sivuuttaa mieltäsi.
Aikomuksenasi vain kokea suoraan kuka olet.
Antamalla mielen olla “en tiedä” -mieli.
Herääminen on vastaus kaikkiin maailman ongelmiin kaikilla tasoilla.
Kaikki maailman ongelmat johtuvat harhaluulosta.
Mielen perustavanlaatuisesta harhasta.
Harha on se, että minä olen tämä rajoitettu hahmo.
Kun elämme pienestä, erillisestä itsestämme käsin,
tyytymättömyys on aina läsnä.
Kyse voi olla suuresta tyytymättömyydestä kuten traumasta,
tai sitten vain tunteesta taustalla...
"Jokin ei ole oikein."
"Jotain on vialla." "Jotain puuttuu."
Silloinkin kun koen mielihyvää, tai saavutan jotain elämässäni,
Jopa silloin kun minulla on hyvä suhde.
Jos pysähdyn hetkeksi
tunnen tyytymättömyyttä,
kuin olisin eristetty jostakin.
Tämä tunne joka näyttäisi olevan
useimmilla ihmisillä, voi motivoida meitä
heräämään pienestä erillisestä itsestämme,
jonka luonto on eräänlainen eroahdistus.
Tällä rajoitetulla hahmolla on taipumus tarttua siihen, mitä se haluaa.
Kyseessä on vain kokoelma ehdollistettuja malleja.
Tavoitella sitä mitä kaipaa tai yrittää työntää pois se mitä ei halua.
Se on loputon prosessi mielihyvän tavoittelun,
ja tuskan välttelyn välillä.
Jos uskomme olevamme
tämä hahmo, ehdollistettu malli,
silloin me kärsimme ja luomme kärsimystä maailmaan.
Maailmasta tulee egoistisen tietoisuuden heijastus.
Heräämisen hyöty on se,
että sinä kärsit vähemmän
ja ihmiset ympärilläsi kärsivät vähemmän.
Ei ole epäilystäkään, että Jumalan ymmärtäminen
oli itselleni herätys.
Suurin herätys mitä olen koskaan kokenut.
Aivan kuin olisin ollut unessa 50 vuotta.
Kävellen ympäriinsä kuin robotti, tekemällä asioita joita minulle opetettiin
kun olin nuori. Tiedätkö, minulla oli valmis suunnitelma.
Hanki tyttöystävä, hanki auto, hanki työ, hanki talo, hanki puoliso.
Kaava, jonka mukaan luulin, miten elämää kuuluisi elää.
Kunnes täytin 53 vuotta.
Tajusin, että vaikka olin tehnyt suurimman osan noista asioista
ja saavuttanut jonkin verran ammatillista menestystä,
sillä ei ollut merkitystä. Herätä 53-vuotiaana ja tajuta
että millään näillä asioilla
ei ollut merkitystä.
Olin järkyttynyt ymmärtäessäni mitä tämä kirjaimellisesti tarkoitti.
Kuinka turhaa se kaikki oli.
Kuka sinä olet?
Kun lopetat hahmollesi laaditun
käsikirjoituksen seuraamisen, joka
on peritty vanhemmilta, yhteiskunnalta
ja biologisen ehdollistumisen kautta,
peliin avautuu uusia ulottuvuuksia.
Avautuva polku
ei ole reitti määränpäähän.
Se on reititön polku
harhakuvitelmien riisumiseksi
päästäksesi juuri sinne, missä olet nyt.
Nimeni on Rupert Spira.
Puhun olennaisesta nondualismin
(ei-kaksinaisuus) ymmärtämisestä, joka on
kaikkien suurten uskonnollisten ja henkisten perinteiden taustalla.
Kirjoitan ja johdan ohjattuja meditaatioita,
ja käyn keskusteluja, joiden tarkoituksena on johtaa
tämän ymmärryksen
kokemukselliseen tunnistamiseen.
Sen ymmärtämiseen, että
rauhaa ja onnea,
joita me kaikki kaipaamme
yli kaiken, ei voi koskaan
määritelmän mukaan löytää objektiivisesta kokemuksesta.
Sitä eivät voi koskaan tarjota esineet, aineet,
aktiviteetit tai suhteet.
Suosittelen
sisäistämään tämän kunnolla,
jottei käytä loppuelämäänsä
etsien täyttymystä sieltä, mistä sitä ei voi löytää.
Jokainen, joka katsoo tätä elokuvaa, katsoo sitä siksi, että
hän on joko ymmärtänyt tai oivaltanut,
että rauhaa ja onnea, jota he kaipaavat, ei voi löytää
objektiivisesta kokemuksesta,
ja ovat aloittaneet tutkimuksen todelliseen luontoonsa.
Se on tärkein tutkimus
jonka ihminen voi tehdä, ja se on tutkimus,
josta onnellisuutemme riippuu.
Elämäni suurin kysymys,
jonka uskoisin suurimman osan ihmisistä kysyvän itseltään jossain kohtaa on se,
että "Mitä järkeä tässä on?"
"Mikä on elämän tarkoitus?"
Yllätyksekseni minulle kerrottiin, että elämän tarkoituksella
ei ollut mitään tekemistä minkään tekemäni kanssa.
Kyse ei ollut työstäni,
ei urastani,
ei tuskin mistään fyysiseen elämääni liittyvästä.
Ne olivat osa elämääni, mutta ne eivät olleet elämän tarkoitus.
Elämäni tarkoitus, sellaisena kuin olen sen ymmärtänyt,
oli kokea kokea,
ilmaista, havainnollistaa ja täyttää
todellinen identiteettini. Kuka todella olen.
Luulen, että suurin kysymys,
jonka useimmat ihmiset kohtaavat on kysymys,
jota tuskin kukaan kysyy koskaan itseltään, tai ei vastaa siihen.
Elämän suurin kysymys
on ymmärtääkseni "Kuka minä olen?".
Kuka minä olen?
Olenko vain fyysinen olento
niin kuin lintu taivaalla tai kala meressä?
Tai ehkä jokin hienostuneempi identiteetti mutta yhtä kaikki fyysinen kokonaisuus.
Synnyn, elän, kuolen.
Sen alku ja loppu.
Vai onko mahdollista,
että olen jotain enemmän?
Onko mahdollista, että olen henkinen olento,
joka elää fyysistä kokemusta?
Elämäsi kokemukset
ovat lopulta tuoneet sinut tämän universaalin kysymyksen äärelle.
Kuka sinä olet?
Älä etsi vastausta mielelläsi.
Anna kaiken olla juuri niin kuin on.
Kuka on tietoinen mielestä?
Tunne kaikki, mitä vastaan tulee.
Kuka on tietoinen näistä tunteista?
Koe täydellinen kokemus kaikesta,
mitä tiedustelusi tuloksena ilmenee.
Olen Donald Hoffman. Olen kognitiivisten
tieteiden emeritusprofessori Kalifornian yliopistossa Irvinessä.
Olen opettanut aiemmin työkseni, mutta en enää emerituksena.
Nyt teen tutkimusta.
Tällä hetkellä tutkin tietoisuutta, tietoisuuden matemaattisia malleja
ja sitä, kuinka fysiikka ja aika-avaruus voivat ilmentyä
tietoisuusteoriasta, joka on matemaattisesti täsmällinen.
Oma matkani on käsittänyt
sekä hengellistä että tieteellistä puolta.
Isäni oli fundamentalistinen kristitty ministeri.
Sain oppeja häneltä sunnuntaisin
ja tiedeopinnot koulun puolelta, joten konflikteja oli havaittavissa.
Tarinat olivat keskenään ristiriitaisia.
Ymmärsin teininä, että minun piti selvittää asiat itse.
Päätin, että kysymys
johon halusin vastata oli, että olemmeko me koneita?
Ovatko ihmiset vain koneita?
Fyysisestä näkökulmasta katsottuna olemme vain koneita.
Hengellisestä näkökulmasta katsottuna emme olisi koneita.
Se ei silti selittänyt tarpeeksi mitä me olisimme.
Niinpä päätin esittää kysymyksen
tieteellisesti, olemmeko vain koneita?
Ajattelin, että paras tapa selvittää se olisi tutkia tekoälyä.
Joten menin MIT:n (Massachusetts Institute of Technology)
ja olin mukana tekoälylaboratoriossa, joka tutki tekoälyä, sekä aivo-
ja kognitiotieteen osastolla tutkimassa asioiden inhimillistä puolta.
Koska halusin tehdä molempia.
Halusin nähdä, mitä koneet voivat tehdä ihmisen neurotieteelle.
Vastatakseni kysymykseen,
onko hengellinen perimätieto oikeassa?
Olemmeko muutakin kuin vain koneita,
vai onko fysikalistinen, tieteellinen näkökulma oikeassa?
Että olemme vain koneita,
ja että tietoisuus on vain
aivotoiminnan aikaansaannos.
Viime vuosisadalla vallitseva tieteellinen materialistinen ajattelutapa
kieltää kaiken olemassaolon fyysisen aineen ulkopuolella.
Kaiken, mitä ei voida
todentaa tieteellisellä menetelmällä.
Tiede on umpikujassa.
Se ei pysty ylittämään kvanttifysiikan perustavanlaatuista paradoksia,
joka toi sen kasvotusten havaitsijan kanssa,
itse tietoisuuden kanssa.
Samalla tavoin kuin uskonnot toimivat suurimmaksi osaksi
vain uskon tasolla.
Ne ovat menettäneet alkuperäisen tarkoituksensa, jonka määrä oli
johtaa välittömään ymmärrykseen siitä, keitä ja mitä me olemme.
Tieteen ja henkisyyden välinen jako
on köyhdyttänyt molempia.
Uskonnot ja henkiset järjestelmät tarvitsevat kipeästi tarkkoja menetelmiä,
joiden voidaan osoittaa luovan olosuhteet heräämiselle.
Ja tiede tarvitsee kipeästi avoimuutta
mahdollisuudelle fyysisyyden ulkopuolella.
Kyse ei ole uskonnosta tai tieteestä luopumisesta,
vaan syvemmälle menemisestä, halusta muuttaa itseämme,
jotta olemme enemmän hyödyksi tutkimukselle.
Me olemme sekä kokeentekijöitä,
että itse koe.
Uskonto on ollut kieli ja säiliö
meditaation ja henkisyyden perinteille,
jotka on kirjoitettu ylös ja siirretty
eteenpäin sukupolvien kautta.
On varmasti olemassa kieli, joka on hyvin kirjaimellista
ja joka jakaa uskonnot ja kulttuurit,
kun asiat otetaan kirjaimellisesti.
Mutta jos tunnet uskonnon hengen,
voit seurata lankaa
takaisin aitoon heräämiseen.
Kenellä tahansa on potentiaali herätä, olipa heillä uskoa tai ei,
koska herääminen on luonnostaan
osa tietoisuuttamme syntymisemme kautta.
Joten miksi tahansa sitä kutsutkin, näistä asioista puhuttaessa
on olemassa tiettyjä periaatteita, jotka näyttävät olevan samoja
kaikissa eri uskonnoissa,
hengellisyyksissä sekä meditaatioperinteissä.
Kun olin nuorempi, tämä ymmärrys
oli pääasiassa saatavilla itämaisissa henkisissä traditioissa.
Se oli saatavilla myös länsimaisissa
traditioissa, mutta se oli niin naamioitu ja kodifioitu
noihin perinteisiin, että se oli melkein saavuttamattomissa.
Monet sukupolveni ihmiset menivät fyysisesti
tai ainakin älyllisesti itään löytääkseen tämän ymmärryksen.
Itämainen kulttuuri verrattuna
länsimaiseen kulttuuriin on eksoottista.
Näin tämä ymmärrys sai eksoottisen maun
kulttuureista, joissa se ilmeni.
Monet ihmiset, minä mukaan lukien,
olivat tämän seurauksena ajatelleet,
että nondualismissa olisi jotain eksoottista,
että se vaatisi jotain poikkeuksellista elämäntapaa.
Kuten että sinun pitäisi luopua perhe-elämästä,
tai kasvattaa hiuksiasi, tai hankkia erityinen nimi itsellesi,
tai hankkia opettaja tai harjoittaa outoja käytäntöjä.
Kaikki nämä asiat, joilla ei ollut mitään tekemistä
ydinymmärryksen kanssa, sen kulttuurin kanssa,
jossa ymmärrys ilmaistiin tiettynä aikana.
Nyt tämä ymmärrys on irroitettu
kulttuurisidonnaisuudesta, jonka kautta monet meistä kuulivat siitä ensiksi.
Nyt tämä olennainen ymmärrys on saatavilla
tavalla, jonka avulla voimme jatkaa elämäämme
juuri sellaisena kuin se on. Perhe-elämä, työelämä...
Ei ole välttämätöntä tehdä mitään ulkoisia muutoksia elämäänsä.
Haaste, joka meillä on tällä planeetalla
on se, että uskomme, että on enemmän
kuin yksi olemus.
Elämme maailmassa,
jota kutsuisin kaksinaisuudeksi.
On mies ja nainen, musta ja valkoinen,
iso ja pieni, nopea ja hidas, ylös ja alas, täällä ja siellä, ennen
ja jälkeen, mutta itse asiassa on vain yksi asia.
Kaikki asiat ovat yksi asia.
On vain yksi asia.
Käy ilmi, että kun katsomme syvällisesti kaikkea,
näemme, että täällä ja siellä, iso ja pieni, nopea ja hidas, ylös ja alas,
vasen ja oikea, mies ja nainen, ovat kaikki samaa asiaa, jotka yksinkertaisesti
vain ilmaisevat erilaisia ominaisuuksia, mutta eivät ole erillisiä toisistaan.
Uskon, että me kaikki
olemme
Jumalan yksilöityjä.
Uskon, että Jumala on olemassa
jokaisessa, jokaisena ja jokaisen ihmisen kautta, ja sen vuoksi myös jokaisessa
aistivassa olennossa maailmankaikkeudessa.
Näen olevani suhteessa Jumalaan
niin kuin aalto on mereen.
Aalto ei eroa valtamerestä.
Se on yksinkertaisesti valtameren ilmentyminen yksilöllisessä muodossa.
Ja kun tuo yksilöityminen on valmis,
aalto vetäytyy takaisin mereen,
noustakseen uudelleen toisena päivänä.
Joten uskon, että olemme kaikki jumaluuden yksilöityjä,
ja kun näemme kaiken jumalallisena,
muutamme suhdettamme kaikkeen.
Kaikki muuttuu
erilaiseksi kokemuksessamme.
Näin maailma muuttuu.
Mitä on tietoisuus?
Tietoisuus on maailmankaikkeuden perimmäinen todellisuus.
Voimmekin yhtä hyvin kysyä, onko tietoisuus universumin,
kaiken, ja kaikkien perimmäinen todellisuus.
Miten maailma kuitenkin näyttäytyy meille erillään ja itsenäisesti
olemassa olevien ihmisten
ja eläimien moninaisuutena, jotka ovat tehty asiasta jota kutsumme aineeksi.
Kuinka voimme sovittaa yhteen tämän väitteen, jonka mukaan tietoisuus
on maailmankaikkeuden perimmäinen todellisuus,
kun se näyttäytyy monina ja monimuotoisina aineesta valmistettuina esineinä?
Perustavanlaatuiselle tietoisuudelle
on useita eri todisteita.
Fysiikka itse sanoo,
että aika-avaruus ei ole perustavanlaatuista,
ja evoluutioteoria on myös samaa mieltä, että aika-avaruus ja fyysiset
esineet eivät ole perustavanlaatuista todellisuutta.
Molemmat teoriat kertovat vain sen, että aika-avaruus ei ole perustavanlaatuista.
Ne eivät kerro meille, mitä on aika-avaruuden ulkopuolella.
Siksi väitän, että se mitä fyysikot löytävät
aika-avaruuden ulkopuolelta, ovat matemaattiset rakenteet.
Mutta mistä niissä on kyse, ei todella ole selvää.
Mistä tässä aika-avaruuden ulkopuolisessa on kysymys?
Ja siksi ehdotan, että aika-avaruuden tuolla puolen on kyse tietoisuudesta.
Otaksuisin, että äärettömällä tietoisuudella on kyky
paikantaa itsensä lukuisina erillisinä kokemussubjekteina,
toisin sanoen kaikkina tuntevina olentoina, ihmisinä ja eläiminä.
Jokainen meistä on äärettömän tietoisuuden paikallistuma,
vain äärettömästä tietoisuudesta koostuva ääretön tietoisuus,
jonka näkökulmasta se näkee
oman toimintansa kuin ulkopuolisen maailman.
Joten se mikä näyttää meistä aineesta tehdyltä maailmalta
paikallisista näkökulmistamme, on todellisuuden näkökulmasta
yksinkertaisesti yhden äärettömän tietoisuuden toimintaa.
Toisin sanoen, viime kädessä ei ole olemassa erillisiä
tai itsenäisesti olemassa olevia asioita tai ihmisiä.
On yksi ääretön, jakamaton, kokonaisuus.
Olemisen ykseys, joka on vain taittunut
esineiden ja asioiden näennäiseksi moninaiseksi monimuotoisuudeksi.
Siinä missä ihminen tarkastelee omaa toimintaansa
rajallisen mielen
havainnointikyvyn kautta.
Jos olemme hereillä,
ymmärrämme, että on yksi tietoisuus,
joka on naamioitu kaikiksi näiksi planeetan erilaisiksi olennoiksi,
yksi tietoisuus loistamassa kaikkien silmien läpi.
Silloin kirjaimellisesti näemme itsemme muissa.
Ja taipumus toimia egona,
taipumus ottaa itselleen
katoaa, koska ymmärrämme totuuden tarkalleen.
Totuus on, että olemme kaikki yhtä tietoisuutta.
Henkisen minäni kokemus
olisi mahdollista vain fyysisessä
todellisuudessa erittäin hyvästä syystä,
koska vain fyysisessä maailmassa olisi päinvastainen saatavilla.
Toisin sanoen,
jos haluaisin kokea itseni, jos voisin puhua
vertauskuvallisesti valona,
en voisi kokea valona olemista, jos olisin keskellä valoa,
vain valoa ympärilläni,
joka on täydellinen määritelmä hengellisestä maailmasta.
Tulisin silloin maailmaan, jota kutsuisin fyysiseksi maailmaksi,
jossa on jotain muuta kuin valoa.
Sillä jos haluaisin kokea itseni valona,
enkä vain tietää itseäni sellaiseksi,
voisin tehdä sen vain siellä missä
olisi valon vastakohta, tässä tapauksessa pimeys.
Toisin silloin
tämän mahdollisuuden fyysiseen maailmaan, missä valo ja pimeys
ovat olemassa samanaikaisesti, ja silloin
tuossa ulkoisessa ilmaisussa valona voisin olla se, joka todella olen.
Tämä ymmärrys viittaa siihen,
että eroavaisuuksiemme takana, olemme kaikki sama olento,
emme samanlainen olento, mutta olemme kirjaimellisesti yksi... sama olento.
Ja rakkaus on tämän ykseyden
tai jaetun olemisen tunnettu kokemus.
Teoriamme teoreema on, että lopulta on yksi tietoisuus.
Monet tietoiset agentit muodostavat dynamiikan.
Mutta teoria kertoo meille, että viime kädessä kaikki nuo
tietoiset agentit ovat todella vain yhden tietoisuuden heijastuksia.
Tieteen nykyinen suuntaus
on ollut jo vuosisatojen ajan,
että avaruus ja aika ovat todellisuuden perusta.
Ne ovat vähentymättömiä ja toimivat kaiken perustana.
Ennen Einsteinia avaruutta ja aikaa pidettiin erillisinä.
Nyt, avaruus ja aika yhdessä, yhtenäinen aika-avaruus nähdään
todellisuuden perusluonteena.
Tiede on sitten olettanut, että
aika-avaruus ja esineet aika-avaruudessa ovat perustavanlaatuista todellisuutta.
Niinpä esimerkiksi kun puhumme tietoisuudesta, tietoisuuden
itsensä täytyy silloin olla avaruudessa ja ajassa olevien esineiden seuraus.
Siinä fysikalistisessa kehyksessä avaruus ja aika, sekä fyysiset esineet
ilman mitään tietoisuutta, ovat perustavanlaatuista todellisuutta.
Tietoisuus tulee mukaan myöhemmin universumin kehityksessä, eikös niin?
Oli alkuräjähdys, mutta ei tietoisuutta.
Oli vain aika-avaruus ja energiaa.
Energia sulautui valtaviksi hiukkasiksi
ja lopulta elämä syntyi kuka tietää kuinka monen miljoonan tai
sadan miljoonan tai miljardin vuoden kuluttua.
Ja vasta myöhemmin ilmeni tietoisuus.
Tästä näkökulmasta katsottuna kun kuolet, tietoisuuden mahdollistanut fyysinen
monimutkaisuus hajoaa ja siten tietoisuutesi hajoaa.
Ja niin fyysinen kehys sitten eliminoi tietoisuuden
perustavanlaatuisena asiana ja osoittaa,
että kun kehosi kuolee, tietoisuutesi menee sen mukana.
Toisesta näkökulmasta katsottuna...
mitä olen työstänyt kollegojeni kanssa, olemme käyttäneet evoluutioteoriaa
osoittaaksemme, että se on evoluutioteorian implikaatio,
että avaruus ja aika eivät ole perustavanlaatuisia.
Joten evoluution fysikalistinen tulkinta on väärä.
Ajatus siitä, että avaruus ja aika ja hiukkaset ovat
jotenkin kehittyneet ihmisorganismien vaikutuksesta
on väärä kehys, koska aika-avaruus itsessään ei ole perustavanlaatuista.
Esittelemme rikkaamman dynamiikan aika-avaruuden ulkopuolella.
Tietoisuuden dynamiikan.
Emme heitä pois vanhoja teorioitamme.
Kun fyysikot sanovat, että aika-avaruus on
tuomittu, se ei tarkoita, ettemmekö kiinnittäisi huomiota
Einsteiniin. Ei todellakaan. Huomioimme Einsteinin.
Mikä tahansa uusi teoria aika-avaruuden ulkopuolella, mikä kuvastaa paremmin
aika-avaruutta ja palauttaa Einsteinin, sen on parempi tukea kvanttiteoriaa,
tai olet väärässä.
Kaikki vanhat teoriamme
ovat loistavia, suuremmoisia ystäviä ja aiomme pitää ne
syvemmän teorian erityistapauksina.
Joten meidän on tehtävä samoin tietoisuusteoriallemme.
Emme voi vain ehdottaa mitä tahansa.
Meillä on oltava tietoisuuden teoria joka heijastaa
ja palauttaa aika-avaruuden käsitteen,
mahdollistaa kvanttiteorian, erityisen ja yleisen suhteellisuusteorian,
sekä palauttaa luonnonvalinnan kautta tapahtuvan evoluution.
Jos emme pysty mallintamaan sitä matemaattisia yksityiskohtia myöten
tiedemiehillä ei ole mitään syytä ottaa tietoisuusteoriaamme vakavasti.
On kuin ääretön tietoisuus laittaisi päähänsä virtuaalitodellisuuslasit.
Ääretön tietoisuus laittaa päähänsä VR-lasit, jotka on valmistettu ajattelusta
ja havaitsemisesta. Ja samalla kun se laittaa VR-lasit päähänsä,
se paikallistaa itsensä omassa toiminnassaan.
Se tarkastelee asioita näiden VR-lasien läpi
rajallisen mielen havainnointikyvyllä nähdä, kuulla, tuntea, maistaa ja haistaa.
Se pilkkoo oman olemuksensa ykseyden
ja saa sen näyttämään 10 000 asialta.
Yritän sanoa, että
universumi on paljon enemmän kuin rajallinen mieli.
En väitä, että universumi ilmentyisi vain jokaisen rajallisessa mielessä.
Universumi on olemassa rajallisen mielemme ulkopuolella, tietoisuudessa.
Mutta äärellisen mielemme rajoitukset
antavat universumille sen ulkomuodon.
Joten kun katsomme maailmankaikkeutta, näemme todellisuuden,
joka on olemassa ennen sen havaitsemista.
Me näemme sen havainnointikykyjemme linssin läpi,
mikä antaa sille sen ulkomuodon.
Heräämisen idea monissa henkisissä perinteissä on ollut,
että se minkä olemme ottaneet todellisuutena,
esineet avaruudessa ja ajassa, fyysiset kehomme ja niin edelleen,
ei ole lopullinen todellisuus, vaan on olemassa paljon syvempi todellisuus,
tietoisuuden todellisuus, joka ylittää aika-avaruuden sekä fyysiset objektit,
ja että emme ole eronneet tästä todellisuudesta.
Tuo todellisuus on jossain mielessä sen ydin, mitä me olemme.
Herääminen on heräämistä illuusiosta,
että olen vain pieni ruumis avaruudessa ja ajassa siihen tosiasiaan, että olen
itse asiassa kaiken sen tekijä mitä näen avaruudessa ja ajassa.
Luon sen lennosta katsoessani ja havaitessani.
Kuinka herään?
Ihminen herää tunnistamalla, että se
mitä oleellisesti olemme, on jo
täysin hereillä, täysin tietoinen,
täydellinen, kokonainen, täyttynyt rauhalla.
Se on kuin kysyisi,
kuinka aurinko valaistuu?
Sen luonto on valo.
Se on jo täysin valaistu.
Olennaisen olemuksemme luonto on jo rauha ja onnellisuus.
Se ei ole meille kaikille selvää, koska olennainen olemuksemme
on sekoittunut läpikotaisin synnynnäiseen kokemukselliseen sisältöön.
Rauha ja onnellisuus ovat kokemuksen himmentämiä.
Tästä johtuen ajattelemme, että olennaisen olemuksemme täytyy valaistua.
Ei, olennaisen olemuksemme ei tarvitse valaistua
sen enempää kuin aurinkoakaan tarvitsee valaista aamuisin.
Aurinko paistaa aina samalla kirkkaudella.
Olennainen olemuksemme loistaa aina samalla rauhalla ja ilolla.
Mutta tätä rauhaa ja iloa himmentää
ajatuksillemme ja tunteillemme tyypillinen levottomuus ja puute.
Ei ole henkilöä joka herää.
Joten tämä minä, joka heräsi.
Minä heräsi tästä Dan-rakenteesta
meditaatiokeskuksessa.
Se oli Zen-keskus.
Olimme tekemässä Zen-sesshiniä,
mikä on pitkäkestoinen intensiivinen harjoitus.