1943. gadā pāri nacistiskajai Vācijai traucās Savienoto gaisa spēki,
kas virs cilvēku galvām izskaisīja desmitiem tūkstošu skrejlapu.
Anonīmu vāciešu rakstītās skrejlapas mudināja lasītājus vērsties pret Hitleru
enerģiski cīnīties par nākotni un nekad neatmest cerību.
Šis aicinājums rīkoties nonāca mājās un uzņēmumos,
un jaunais vēstījums sasniedza pat koncentrācijas nometnes un cietumus.
Tikai pēc kara beigām pasaule uzzināja autoru identitāti, dzīvesstāstus
un traģisko likteni.
Kad desmit gadus iepriekš Hilters bija nācis pie varas,
Hanss un Sofija Šolli bija pusaudži un dzīvoja Forhtenbergas pilsētā.
Tolaik bailes, propaganda un novērošana
Šollu ģimenes un miljoniem citu vāciešu dzīvi
pakļāva nacistu kontrolei.
Valdība jo īpaši pievērsās jauniešiem
un izveidoja institūcijas, lai regulētu to uzvedību un uzraudzītu to domas.
Pusaudža gados Hanss bija Hitlera Jaunatnes organizācijas biedrs
un Sofija pievienojās Vācu meiteņu savienībai.
Uzkāpis pa organizācijas ranga kāpnēm,
Hanss pārraudzīja citu jauniešu apmācību un indoktrināciju.
1936. gadā viņš tika izvēlēts par karognesēju nacionālajā mītiņā.
Bet, klātienē pieredzējis kvēlo nacistu retoriku,
viņš pirmoreiz sāka to apšaubīt.
Tikmēr arī Sofija bija sākusi apšaubīt informāciju, ko viņai mēģināja iebarot.
Jauniešu vecāki Roberts un Magdalēna,
kuri raizējās, ka zaudē savus bērnus nacisma ideoloģijai,
šīs šaubas atbalstīja.
Mājās Roberts un Magdalēna klausījas ārzemju radio,
ko valdība sākotnēji uzskatīja par nevēlamu rīcību un vēlāk aizliedza.
Kamēr valdība štancēja nacionālās programmas, kas noliedza nacistu zvērības,
Šolli uzzināja drausmo patiesību.
Tomēr viņu dzīve joprojām bija pakļauta hitleriskās Vācijas noteikumiem.
Pēc kara sākšanās
Sofija negribīgi strādāja nacionālās mobilizācijas programmā
un Hansam, kurš tolaik mācījās medicīnas skolā Minhenē, bija jāstājas armijā.
Tieši tur Hanss satika Kristofu Probstu, Villiju Grāfu un Aleksandru Šmorelu.
Nacistu ideoloģija viņos jo dienas jo vairāk raisīja riebumu.
Viņi ilgojās paust savus uzskatus.
Bet kā gan tos izplatīt, ja nevar zināt, kam uzticēties?
Un tā nu draugi nolēma dumpoties anonīmi.
Viņa sameta naudu un nopirka drukas materiālus.
Kāds paziņa viņiem atļāva izmantot savu pagrabu.
Slepus viņi sāka rakstīt savu vēstījumu.
1942. gadā visa Minhenē parādījās noslēpumainas pretnacistiskas skrejlapas.
Tās bija parakstījusi „Baltā roze”.
Pirmā skrejlapa vērsās pret Hitleru
un mudināja vāciešus sabotēt kara centienus:
„Pretojieties pasīvi...
bloķējiet šīs ateistiskās kara mašīnas darbību, pirms ir par vēlu,
pirms pēdējā pilsēta ir pārvērsta drupās...
pirms līdz nāvei noasiņo mūsu tautas pēdējais jaunietis...
Neaizmirsiet, ka ikviena tauta saņem tādu valdību, kādu tā pelnījusi!”
Laikā, kad sarkastiska piezīme varēja nozīmēt valsts nodevību,
šādi vārdi bija kas neiedomājams.
To bijis rakstījis galvenokārt Hanss Šolls.
1942. gadā, par brāļa darbību neko nezinādama, Minhenē ieradās Sofija.
Drīz vien viņa skolā atrada skrejlapas.
Taču, tikai uzgājusi pierādījumus Hansa istabā,
viņa saprata, kurš ir to autors.
Pirmajam šokam sekoja apņemšanās – arī viņa gribēja iesaistīties.
Brālim un māsai bija pienācis laiks paust gadiem krāto niknumu.
No 1942. jūnija līdz 1943. februārim grupa aizrautīgi strādāja.
Gestapo meklēja pavedienus,
bet „Baltā roze” allaž uzmanījās.
Plosījās karš, noteikumi kļuva stingrāki, un Minhene piedzīvoja uzlidojumus.
Tomēr „Baltās rozes” sazvērnieki uzdrošinājās arvien vairāk.
Uz ēku sienām viņi krāsoja grafiti
un bezbailīgi devās vilcienos, kas mudžēja no gestapo.
1942. gada ziemā
Hanss devās pārdrošā braucienā uz Čehoslovākijas robežu,
lai tiktos ar pretnacistiskajiem dumpiniekiem.
1943. gada 18. februārī
Sofija un Hanss savā universitātē ienesa koferi ar skrejlapām.
Jauniešus pamanīja ēkas sargs, kas ziņoja par viņiem gestapo.
Abi mierīgi noliedza jebkādu saistību –
līdz brīdim, kad policisti salasītās skrejlapas salika tukšajā koferī,
kur tās precīzi iegūla.
Pēc atzīšanās Hansu un Sofiju nekavējoties nogādāja tiesā,
kas abiem piesprieda nāvessodu uz giljotīnas.
Par spīti mokošai pratināšanai abi atteicās nodot savus biedrus.
Pirms nāvessoda izpildes
Sofija ļāva vaļu dusmām par to, kāda kļuvusi viņas valsts.
Bet viņa runāja arī par gaišāku nākotni:
„Kā gan mēs varam cerēt, ka taisnīgums uzvarēs,
ja nav gandrīz neviena, kas būtu gatavs ziedot sevi šī taisnīguma vārdā?
Tik skaista, saulaina diena, un man jāaiziet,
bet kāda gan nozīme manai nāvei,
ja caur mums tūkstošiem cilvēku modīsies rīcībai?”