1989-ben
egy bizonyos Dread Scott nevű művész,
aki egyébként a TED színpadát is megtisztelte jelenlétével,
egy műalkotást hozott létre Chicagóban azzal,
hogy egyszerűen a földre fektetett egy amerikai zászlót,
majd a szemlélődőket arra kérte, hogy menjenek és álljanak a zászlóra,
és benyomásaikat egy naplóban rögzítsék.
Számomra az egyik legerőteljesebb bejegyzés e naplóban lényegében így szól:
"Miért nem zavar bennünket,
ha hajléktalanok,
emberi lények fekszenek a földön,
és miért igen, ha egy zászló?"
Páraknak önök közül is igen zavaró e műalkotás.
Az előadásnak tulajdonképpen ez a fő témája:
nem felidegesíteni vagy feldühíteni akarom önöket,
hanem bebizonyítani, milyen hihetetlen hatalommal bírnak a zászlók,
és még ha azt is hiszik, ez önökre nem igaz, mégis így van.
Tudják, hogy így van.
Rendben.
Remélem, előadásom végére fellelkesednek annyira,
hogy úgy mennek el, hogy a zászlók erejével harcolnak majd egy jobb világért.
Ám mielőtt eljutnánk eddig,
kezdjük a spektrum túlsó végén.
Mielőtt továbblépnénk, el kell mondjam, bármit mutatok is önöknek,
az nem egyetértés –
általában pont az ellenkezője.
Viszont mindennél jobban szeretnék lehetőséget teremteni arra,
hogy szemügyre vegyük e zászlókat, a mintájukat,
és megvizsgáljuk érzéseinket velük kapcsolatban.
Az érzéseinkről fogunk beszélgetni.
Benne vannak?
Oké.
Készen állnak az első zászlóra?
Nagyszerű. Egy egyszerűvel kezdjük.
Csak vicceltem. (Nevetés)
Páran talán kellemetlenül érzik magukat, amiért ezzel kell egy teremben ülniük.
Számomra egyértelműen kellemetlen érzés előtte állni.
Néhányan talán némi büszkeséget éreznek.
Ez érthető. Texasban vagyunk. Nem szokatlan látvány, ugye?
Kezdjük a tényekkel.
Ez nem a konföderációs hadilobogó.
Ez a Robert E. Lee tábornok vezette
Észak-Virginiai Hadsereg hadizászlója.
Vagyis ha legközelebb valaki azt mondja önöknek, ez az öröksége,
hacsak a családja nem harcolt abban a bizonyos egységben,
az illető téved, nemde?
Zászlószakértőként engedélyezem, hogy ezt el is mondják neki.
E zászló az '50-es évek közepén és a '60-as években kerül újra a köztudatba,
mintegy válaszul az erősödő polgárjogi mozgalomra.
Manapság persze
a legtöbbünk számára a Konföderáció jelképévé vált.
Valószínűleg nem kell emlékeztetnem önöket arra, mi is a Konföderáció.
Rebellis nemzet volt,
amely fellázadt az Egyesült Államok ellen,
hadat viselt ellene,
és volt idő,
mikor ez volt a legamerikaiatlanabb tárgy, ami a birtokunkban lehetett.
Ugyanakkor ezt a zászlót
ugyanazon törvények védik, mint az Egyesült Államok lobogóját
Floridában, Georgiában,
Dél-Karolinában, Mississippi és Louisiana államban.
Álljunk meg egy pillanatra Georgiánál, jó?
1956-ban,
miután a szegregációt eltörlő intézkedéseket bevezették az iskolákban,
Georgia megváltoztatta zászlaját erre.
Azt hiszem, ezt elnézve egyetérthetünk,
ez nem olyan zászló volt, amelyet minden georgiai
büszkén tűzött volna ki a házára, ugye?
Tényleg nem.
Csak úgy, mint az '50-es, '60-as években emelt konföderációs szobrokat,
ezt a zászlót is olyan jelképnek szánták, amely megmutatta, kinek van hatalma,
és kinek nincs.
Egészen 2001-ig ez maradt
Georgia zászlaja,
majd megváltoztatták
erre.
Zászlószakértőként állítom önöknek, ez hivatalosan is ronda.
Oké? Nyugodtan kinevethetik.
Ronda, és mivel ennyire ronda,
ez is egy ok volt, amiért két évvel később újra megváltoztatták.
Volt egy népszavazás,
ahol az embereknek választaniuk kellett
Georgia jelenlegi zászlaja és az akkori között.
Néhányan biztosan azt gondolják:
"Várjunk csak, Michael,
ha az, amit korábban láttunk, nem a konföderációs zászló,
akkor az hogy nézett ki?"
Georgia lobogója az Amerikai Konföderációs Államok első zászlója
mind a mai napig.
Egyszerűen csak rádobták az állam címerét.
Nos, térjünk vissza egy pillanatra az érzésekhez.
Ez nem vágta annyira mellbe önöket, mint az előző, ugye?
Igaz?
Ezért imádom a zászlókat.
A kivitelezésük roppant egyszerű,
általában két-három szín csupán,
néhány vízszintes vagy függőleges sáv.
Mégis képesek előhívni a bennük rejlő legmélyebb érzelmeket.
A zászlók elérik, hogy dagadjon a keblünk a büszkeségtől,
vagy izzó düh kerítsen bennünket hatalmába.
Ha kell, meghalunk egy zászlóért,
vagy akár gyilkolunk érte.
Egyik kedvenc tervezőm Wally Olins,
akit a nemzetvédjegyzés atyjának hívnak.
Tőle származik ez az idézet:
"Mindenki tartozni akar valahová,
majd mutogatni akarja hovatartozása jelképét.
Őrület, hogy ezen anyagdarabok, amelyeket csak úgy összeférceltek vagy befestettek,
ilyen szent tárgyakká lesznek,
csak, mert személyiségünk részévé válnak.
Elég hatalmasak ahhoz, hogy egyesítsenek,
de ugyanolyan hatalmuk van ahhoz is, hogy elválasszanak."
Jöhet a következő zászló?
Rendben.
Álljanak meg egy pillanatra.
Gondolják át, mit éreztek, amikor megjelent a képernyőn.
Elég gyorsan átváltok a következő diára,
hogy nehogy lefotózzanak, ahogy előtte állok.
(Nevetés)
Rendben?
Németország az I. világháború után
elég rossz állapotban volt,
és az ifjú Adolf Hitlernek rengeteg – mondjuk úgy – "ötlete" volt:
hogyan jutott Németország oda, ahol volt,
és hogyan juthat ki belőle.
"Harcom" című könyvében, amelyet nem ajánlok olvasásra,
fejezeteken át taglalja,
hogyan veszítette el Németország a háborút,
részben, mert a briteknek jobb volt a grafikusuk
és a propagandájuk.
A náci párt felemelkedésével
Hitler megalkotta az egyik legvaskosabb védjegyútmutatót, amit valaha láttam.
Vastagabb, mint a legtöbb cégé manapság,
és ebben rangokat és egyenruhákat,
illetve rengeteg zászlót mutat be részletesen.
Hitler ismerte a zászlók erejét.
Azt mondja könyvében:
"Az új zászlónak... hatnia kell, mint egy nagy plakátnak,
[mert] több százezer esetben
egy igazán feltűnő jelkép lehet az első dolog,
amely egy mozgalom iránt érdeklődést kelt."
Végül is, Hitler művész volt.
Tudta, hogy a vizuális megjelenés és az egyenruhák ereje
újra lángra lobbanthatja a német identitástudatot.
Kétmillió német üdvözölte örömmel e jelet.
Természetesen mások számára ez a halált jelképezte.
A zászlókra általában nem fegyverként gondolunk,
ám a németek,
a konföderációs hadizászlóhoz hasonlóan,
a sajátjukat úgy használták, hogy attól a kívülállók kényelmetlenül
és kevesebbnek érezték magukat.
Egy zászló megalkotásával két legyet üthetünk egy csapásra:
születik egy közösség,
egy csoport, amelyet a zászló jelképez,
és ezzel elkerülhetetlenül létrehozzuk a kívülállók körét is.
Ez általában apróság.
Melléktermék csupán.
Többnyire nem szándékos.
Ám a németek nagyon is egyértelművé tették, kiket jelképez a szvasztika,
kiket nem.
1935-ben a zsidóknak megtiltották, hogy német zászlókat lengessenek.
Eképpen
a németek a történelem során ezúttal talán még jobban, mint bármikor máskor,
kihasználták a zászlók kettős,
megosztó és egyesítő erejét.
Az identitás fegyvereként használták a zászlókat.
Most, 2019-ben, náci zászlót nem lengethet senki
sem Németországban,
sem Ausztriában, Magyarországon, Oroszországban vagy Ukrajnában.
Gondoljanak bele.
Egy vászondarab, ám betiltották.
Első hallásra őrülten hangzik.
Azonban szerintem e teremben mindenki egyetért abban,
hogy ez valószínű így van jól.
Olyan ez, mint egy fegyver.
Zászlószakértőként számomra
néha egy zászló kapcsán nem is annak kinézete,
sokkal inkább a rávonatkozó törvények
az érdekesek.
Például Indiában,
az indiai zászló készítéséhez
kézzel szőtt anyagot, ún. "khadi"-t kell használni.
Ha bármi másból készítenének zászlót,
három évre is börtönbe kerülhetnek.
Őrület.
Itt, Texasban,
mindenki tudja,
hogy Texas állam zászlaja az egyetlen, amelyet egy magasságba vonhatnak
az amerikai zászlóval.
Mert előbb voltunk nemzet, mint állam.
Hányan hallották ezt már?
Igen.
És most, itt, elmondom önöknek, hogy ez egyáltalán nem igaz.
Először is, nem Texas volt az egyetlen, amely nemzet volt, mielőtt tagállam lett.
Ráadásul minden állam zászlaja felvonható az amerikai zászlóval egy magasságba
az Egyesült Államok zászlószabályzata szerint.
Kérdeznem sem kell, hogy éreznek ezzel kapcsolatban, ugye?
Legtöbben úgy nőttünk fel, hogy reggelente tisztelgünk a zászlónak,
és tudjuk, sosem érhet földet és hasonlók.
Mi, amerikaiak, igen komolyan vesszük a zászlószabályzatunkat.
Emlékeznek, néhány NFL-játékos nemrégiben térdelt a himnusz alatt,
ami hatalmas vitát szított.
Megsértették a zászlószabályzatot,
amely szerint a nemzeti himnusz alatt
vigyázzban kell állni, kéz a szív fölött és a többi.
Zászlószakértőként az bűvölt el,
hogy az viszont senkit nem bosszant,
ha valami ilyesmi történik.
A zászlószabályzat szerint a zászló sosem hordozható kisimítva vagy vízszintesen,
csak a magasban, szabadon.
Néha, ugyanazon nemzeti himnusz alatt
ez történik, és ez senkit nem zavar.
Vagy ez. Ez nap mint nap megesik.
A szabályzat egyértelmű:
"A zászló egyetlen darabját sem szabad ruházatként vagy mezként hordani."
Ez a Texas A&M baseball csapata,
nem akarom bajba keverni őket, de ez nap mint nap megesik,
különösen novemberben.
Szinte garantálni merném, amikor ma haza mennek,
egy autó vagy teherautó hátulján látni fognak
egy fekete-fehér amerikai zászlót kék sávval,
vékony, kék vonallal.
A rendőrélet számít.
Ez többféleképp is sérti a zászlószabályzatot.
De mindez a legjobb szándékkal történik.
Ezt senki nem vitatja.
Ám ugyanakkor sértik a zászlószabályzat azon pontját,
miszerint: "A zászlónak tisztelet jár."
Így ha egyenruhára kerül,
az a törvény szerint tiszteletlenség a zászlóval szemben.
Érdekes,
hogy a himnusz alatt térdeplő NFL-játékosok
és azok, akik "A rendőrélet számít" matricát ragasztanak az autóikra,
egy nagy probléma két végletét testesítik meg,
ám mindkettő ugyanazt a törvényt sérti,
egy olyan törvényt, amely abszolút érvényesíthetetlen.
Tulajdonképp Dread Scott 1989-es remekműve vezetett oda,
hogy a legfelsőbb bíróság úgy döntött, a zászlószabályzat csak iránymutatás.
Ha meg is szegik, nem vádolhatják meg önöket.
A hazafiasságot nem lehet kikényszeríteni.
Akkor miért vannak a zászlóhasználatra vonatkozó kis szabályozások,
ha nem tudjuk őket betartatni?
Azért, mert a nemzet
igen törékeny kollektív elképzelés.
Csak a képzeletünkben létezik.
Megnézhetném? Köszönöm.
Néha egy zászló az egyetlen kézzelfogható jelképe ennek az elképzelésnek.
Néha az egységünket szó szerint szövetszálak tartják össze.
Ennek pedig hatalma van.
A zászlószabályzat célja, hogy megőrizze és megvédje ezt a törékeny elképzelést,
miközben feljogosít arra is, hogy megszegjük.
Ettől különleges az Egyesült Államok, nemde?
És ettől különleges a zászlónk is.
A zászlónk csodálatos.
A világ bármely más zászlajánál többet változott.
A zászlószabályzat kimondja, ahányszor új állam alakul,
a kék mezőhöz hozzá kell adni egy új csillagot,
és ennek július 4-én kell megtörténnie.
A zászlónk azért különleges, mert együtt nő velünk.
A törvény és a kivitelezése szerint is
együtt kell változnia velünk.
Egyéniségünk élő szimbóluma ez,
a csillagok jelképezte sokszínűségé
és egységünké.
A mi ajándékunk itt, az Államokban, hogy olyan zászlónk lehet, amely egyesít.
Ha a náci zászló az identitás fegyvere volt,
az Egyesült Államoké, csupán kivitelezése révén, ennek pont ellenkezője.
Mint zászlószakértő 2019-ben, el kell mondjam,
ezt a zászlót
az identitás fegyvereként használni bárki ellen
nagyobb tiszteletlenség, mint hagyni, hogy földet érjen,
vagy megszegni nap mint nap bármely más, apró szabályt.
Igaz?
Ez a zászló egységünk jelképe.
Sosem lenne szabad fegyverként használnunk senki ellen.
Mélységesen egyetértek azzal, aki Dread Scott naplójába ezt írta:
"Sosem szabad többre tartsuk a jelképet annál, mint amit jelképez.
Sosem szabad többre tartsunk egy vászondarabot egy ember életénél."
Ha valaha is fegyverként használnának egy vászondarabot,
ne ezt válasszák,
hiszen van ott még hely más csillagoknak.
Remélhetőleg mostanra átérzik a zászlók erejét,
és értik, mire képesek.
Mi történne, ha az erejüket kihasználva
valami nagyszerűbbért harcolnánk?
Ez a Föld zászlaja,
amelyet a svéd Oskar Pernefeldt tervezett.
Képzeljük csak el,
mi lenne, ha az emberiséget úgy,
ha nem jobban ünnepelnénk,
mint ahogy a nemzetiségünket?
Ahogy kezdünk űrutazó néppé válni, és a csillagok közé tartunk,
ugyan mit jelent a nemzetiség
a Mars vagy más bolygó felszínén állva?
Visszatérve a Földre,
ahol a klímaváltozás azzal fenyeget,
hogy a jelenlegi éghajlat még gyermekeink, unokáink életében megszűnik,
úgy hiszem, szükségünk van egy erős jelképre, egy zászlóra,
amely egyesít bennünket a harcban,
nemcsak mint nemzetet,
hanem mint fajt.
Köszönöm.
(Taps)