Oamenii mă urăsc.
Se tem de mine.
Sunt profesor de comunicare.
Iar cei care se tem de mine și mă urăsc
sunt unii dintre cei mai isteți, creativi, întreprinzători oameni pe care îi știu.
Eu stăpânesc o unealtă.
Acea unealtă îi face să le fie teamă de mine și să mă disprețuiască.
Ca profesor, am această putere de a „numi pe neașteptate” elevii.
Adică mă uit la un elev și îl întreb: „Ce crezi?
Cum ți se pare ce am discutat?
Ce impact are asupra ta?”
Iar asta provoacă panică,
nu doar pentru elevii mei, ci pentru toată lumea;
e acel moment în care trebuie să vorbim clar și limpede.
Putem s-o facem?
Stați liniștiți, nu-mi numesc niciodată elevii pe neașteptate.
Cred că e nepoliticos și știu că e greu.
Dar oamenii se tem de asta.
85% dintre oameni spun că se tem să vorbească în public.
Și, sincer, cred că ceilalți 15% mint.
Cred că se poate găsi o situație care-i să facă agitați.
Țelul meu e să vă spun ponturi și tehnici utilizabile
ca să fiți mai confortabili și încrezători când vorbiți.
Cu alte cuvinte, să fiți capabili să gândiți repede și să vorbiți isteț.
Pentru asta, studiem patru pași diferiți.
Întâi, vom vorbi despre abordare.
Apoi, vom vorbi despre publicul căruia ne adresăm.
contextul în care ne aflăm
și structurile folosite ca să ne transmitem mesajele.
Să începem cu abordarea.
Mi s-a amintit despre importanța abordării
cu mulți ani în urmă când eu și soția mea ne-am mutat împreună pentru prima dată.
Ne certam des din nimicuri,
majoritatea fiind legate de baie.
Le numeam certuri din baie:
„E colacul ridicat?”
„E pus?”
Cea mai mare ceartă pe care am avut-o
a fost din cauza pastei de dinți.
(Râsete)
Ea rulează tubul, eu îl strâng.
Voi, toți cei care rulați,
șă știți că vă apreciez arta fină pe care o creați din pastă.
Dar voi știți că cel mai rău lucru care se poate întâmpla
e să vine cineva să îl strângă și să strice totul.
Pentru mine, scoaterea pastei din tub e un act de agresiune.
Mă simt puternic dimineața și seara.
(Râsete)
Mereu ne certam din astfel de lucruri.
În final, soția mea, ce e mai isteață decât mine,
a zis: „Stop! Ce facem? Suntem căsătoriți.
Ne iubim, dar ne certăm mereu.
Trebuie să găsim o soluție.”
Odată ce am început să vedem certurile din baie
ca pe oportunități
să învățăm unul despre altul, să lăsăm de la noi, să ne ajutăm,
lucrurile s-au schimbat.
Sunt fericit să spun că după 15 ani de mariaj,
nu ne mai certăm din cauza pastei de dinți.
(Râsete)
La fel e și în comunicare.
Majoritatea, când suntem în situații în care trebuie să comunicăm,
le percepem ca fiind amenințătoare.
Le vedem ca oportunități de a eșua.
Și aș vrea să sugerez că asta trebuie schimbat.
Trebuie să abordăm comunicarea deschis,
s-o vedem ca pe o ocazie de a împărtăși idei, credințe, noutăți.
Și când suntem mai deschiși,
dintr-o dată ceva ce ne îngrozea
devine ceva ce acceptăm.
Primul pas pentru o comunicare efectivă
e abordarea ei într-un mod deschis.
Dar nu-i de ajuns.
Trebuie să ne gândim la cei cărora ne adresăm.
Pentru mine, modul de a-i aborda e opusul a ceea ce fac ceilalți.
Majoritatea ne spunem: „Iată ce am de zis.”
sau „Iată ce vreau să zic.”
Aș sugera că e întocmai greșit.
Trebuie să te gândești: „Ce trebuie să audă publicul?”
Sună ca o artă marțială verbală când o spun așa,
dar de fapt e o diferență fundamentală.
Dacă mă întreb care sunt nevoile publicului,
sunt pus în serviciul publicului.
E vorba despre nevoile lui.
Și ca să înțeleg acele nevoi, trebuie să intru într-un proces de cercetare.
Trebuie să mă întreb cine e.
Trei lucruri care cred că trebuie știute despre public sunt:
nivelul de cunoștințe,
ce știe
și dacă nu știe destul,
ce putem face ca să aducem în prim plan acea informație,
astfel încât să aibă instrumentele necesare?
În plus,
trebuie să ne gândim la așteptări.
Și prin așteptări mă refer la ce așteaptă el de la mine.
Majoritatea au auzit tipuri de prezentări pe care le dați:
poate fi o strategie de promovare,
un fel de reclamă,
o prezentare TED.
Publicul tău a mai auzit prezentări similare înainte,
așa că la ce să se aștepte de la tine?
Apoi poți alege să respecți acele așteptări sau nu.
Am doi copii mici
și am învățat că uneori încălcarea așteptărilor
e cel mai eficient lucru pentru comunicarea dorită.
Uneori băieții mei mă supără.
Și când mă supărau, ridicam vocea, însă nu avea niciun efect.
Nimic.
Eram ignorat.
Iar asta e cam greu pentru un tip de la comunicare.
Așa că ce-am început să fac
când chiar mă supărau băieții,
era să cobor vocea.
Și se opreau imediat.
Încălcarea așteptărilor chiar te ajută ca vorbitor.
Aspectul final la care trebuie să ne gândim e atitudinea lor.
Abordarea în comunicare
e influențată de părerea publicului despre subiectul discutat:
Sunt de acord? Sunt împotrivă?
Au dubii? Sunt agnostici?
Astea sunt lucrurile de care trebuie să ținem cont în comunicare.
Deci, trebuie să ne înțelegem publicul.
Când copilul mai mare era la grădiniță, m-am oferit voluntar.
Am intrat la el în clasă,
învățătoarea a trebuit să răspundă la telefon,
iar eu mă ocupam de un proiect de arte.
Ce greșeală!
Copiii fugeau peste tot.
Eu ziceam: „Încetează, Johnny!”, „Sally, gata!”
Nu mă asculta nimeni.
Învățătoarea Yoda s-a întors,
a văzut haosul produs în lipsa ei,
doar s-a uitat la copii
și a început să-i felicite pentru buna lor purtare.
„Janet, ce mod drăguț de a-ți curăța creioanele.”
„Samuel, mersi mult că te-ai plimbat cu foarfecele.”
(Râsete)
Copiii s-au oprit, și-au schimbat comportamentul.
Am învățat atunci că trebuie să înțelegi publicul și nevoile sale.
Și în ziua de azi încerc să aplic aceste principii.
Am mai învățat și că nu pot preda la școlile primare.
Dacă nu merge cu vinovăție și rușine, nu-i pot învăța.
(Râsete)
Să-ți cunoști publicul chiar contează.
Dar dincolo de asta,
trebuie să înțelegi contextul în care vorbești.
De fiecare dată când vorbești, te afli într-un context anume.
Pentru mine, contextul e variat.
Primul lucru la care trebuie să ne gândim despre context e timpul.
În ce moment al zilei comunici?
Dacă vorbești dimineața devreme,
va trebui să ai ceva mai multă energie
pentru a ține oamenii atenți.
La fel e și când oamenii sunt somnoroși după prânz.
Am predat la liceu foarte mulți ani.
Și nu cred că directoarea mă plăcea,
pentru că îmi dădea ore cu bobocii înainte și după prânz.
Dacă știți ceva despre copiii de 14 și 15 ani,
e faptul că au nevoie de multă mâncare și multă socializare.
Deci, imediat ce bobocii au intrat în clasă după patru ore de curs,
erau frânți.
Abia se mișcau, darămite să mai gândească.
Imediat după prânz, când a venit și a doua serie,
erau plini de mâncare, cafeină, prieteni.
Era o nebunie în clasă.
Și trebuia să le predau același lucru.
Cum am făcut-o?
Am schimbat modul de predare.
Ora dinaintea prânzului fusese foarte activă,
copiii se mișcau, erau multe activități,
dar după prânz, ceva mai moale.
Trebuie abordat contextul, momentul, pentru ca mesajul să fie eficient.
Contextul implică și emoție.
Când comunicăm, ne gândim la informație:
ce-i în mintea și inima mea când vorbesc cu tine?
Dar comunicăm și un sentiment.
Poate încercăm să-i bucurăm și să-i motivăm pe oameni.
Poate încercăm să-i speriem,
să creăm acel impuls care-i face să se schimbe.
Uneori încercăm să inspirăm încredere:
trebuie să crezi ce spun.
Dar trebuie să ne gândim la emoție la fel ca la informații.
Piesa finală a contextului are de-a face cu locul în care vorbești.
Locația contează.
Într-o zi citeam în ziar
că anul ăsta, organizația Girl Scout din California
care a vândut cele mai multe fursecuri din campania anuală Girl Scout,
și-a instalat stand-ul în fața dispensarului de marijuana medicală.
A vândut cele mai multe fursecuri.
Locația contează.
Gândește-te la cum e camera amenajată.
Gândește-te la mediu: e live? E virtual?
Astea schimbă modul de comunicare.
Trebuie să ne gândim la locație.
Deci, abordarea noastră e importantă.
Publicul e important.
Contextul în care ne aflăm e important,
și la fel e și structura mesajului.
E mult mai ușor pentru oameni să înțeleagă mesajul când e structurat.
De fapt, ne amintim informația cu 40% mai bine când e structurată.
Ce înseamnă asta?
Unii sunteți prea tineri să vă amintiți,
dar cei de vârsta mea,
când sunam pe cineva,
chiar trebuia să reținem un număr de telefon.
Azi, copiii mei se uită la o poză, apasă un buton
și cealaltă persoană începe să vorbească la telefon.
La noi era mai greu.
Trebuia să ne amintim 10 cifre.
E greu să ții minte 10 cifre, deci ce-am făcut?
Le-am organizat: trei-trei-și patru.
Așa ne aminteam.
La asta mă refer prin structură.
Informația e afișată astfel încât e ușor de reținut,
atât pentru vorbitor, cât și pentru public.
Am multe structuri preferate.
Vedeți niște structuri în spatele meu.
Prima e cronologică: trecut-prezent-viitor.
Cum erau lucrurile în trecut.
Cum sunt azi.
Cum vor fi în viitor.
O structură cronologică te poate ajuta
să-ți duci publicul dintr-un loc în altul.
Sincer, structura stabilește așteptări.
Nu te poți pierde dacă ai o hartă.
Structura ta are o hartă,
iar structura cronologică e foarte utilă pentru asta.
Următoarea e o structură de tipul problemă-soluție-beneficiu.
Aceasta e una dintre cele mai convingătoare.
Începi cu explicarea problemei,
spui cum o rezolvi și ce beneficii au oamenii.
Ultima, preferata mea, pe care o folosesc cel mai des,
îi spun „structura MacGyver”;
te ajută în orice situație;
e structura de tipul: ce, și ce, și acum ce.
Începi prin a le spune oamenilor problema.
Le spui importanța ei în pasul „și ce”.
Apoi le spui ce urmează.
E ca un briceag elvețian.
O poți folosi dacă predai.
O poți folosi dacă încerci să motivezi oameni.
Și chiar dacă prezinți pe cineva.
Schimbă „ce” cu „cine” și uite-ți prezentarea.
Structura te ajută să-ți ții publicul sub control.
Când eram student, am fost ghid turistic.
Era cel mai bine plătit job din campus.
Și, frate, aveam nevoie de bani.
M-am pregătit 12 săptămâni să devin ghid turistic.
Am învățat multe lucruri interesante, inutile ar spune unii, despre facultate,
lucruri care ne-au intrat în cap în afară de cum să mergem invers,
lucru pe care-l pot face și azi și chiar drept.
Cel mai important lucru învățat
a fost că mai presus de toate,
ca să fii un ghid grozav la instituția asta
nu trebuie să pierzi niciodată atenția grupului.
Ești ghid prost dacă grupul tău nu mai e atent.
La fel e și cu vorbitul.
Structura îi menține pe oameni atenți.
Avem nevoie de structură.
Vedem că aceste unelte
care ne ajută să ținem publicul angajat și implicat
și care ne ajută să transmitem mesajul
sunt aceleași care i-au ajutat pe elevii mei să le placă să vorbească
și să învețe s-o facă bine.
E vorba de abordare,
public,
context
și structură.
Caut mereu exemple care să ajute oamenii să înțeleagă.
Într-o zi, luam micul dejun
și mă uit la laptele de soia de pe masă,
și-mi zic că ăsta e chiar un exemplu bun.
Gândiți-vă: Silk lapte de soia.
Laptele de soia Silk are ca țintă un public foarte precis:
oamenii care sunt interesați să mănânce sănătos
sau oamenii care au intoleranță la lactoză.
Numele e o combinație între cuvintele soia (soy) și lapte (milk).
„Silk”.
Se adresează dorinței publicului
de a avea ceva bogat, scump, gustos.
E context și mediu în același timp.
Dacă observi, laptele de soia e lângă celălalt lapte.
Nu era acolo prima dată.
Era la raionul pentru mâncare sănătoasă.
Acum e lângă lapte.
L-au promovat și l-au ambalat la fel ca laptele.
Structura numelui e foarte captivantă.
Să fim serioși, i-ar fi putut spune „Moy”
și nu l-ar fi cumpărat nimeni, corect?
Dacă înțelegi mesajul și-l transmiți eficient,
faci o mare diferență.
Deci, vreau pentru voi ce vreau și pentru elevii mei:
o comunicare clară care e încrezătoare și convingătoare.
Și ca mesajul vostru să aibă un ecou mult după ce părăsiți încăperea.
Iar aceste abilități le aveți la îndemână.
E vorba doar de practică și puțină abordare pozitivă.
Vă mulțumesc!